Ambrus Zoltán

Háborús jegyzetek, 1914–1917

Összegyűjtötte, a bevezetőt írta
Buda Attila

Szerkesztette, a jegyzeteket írta
Buda Attila, Farkas Charlotte

A sajtó alá rendezők szeretnének kiemelt köszönetet mondani
Kocsis Zsuzsannának
az igen körültekintő kiadói szerkesztésért.

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Kocsis Zsuzsanna
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Buda Attila, 2023
© Farkas Charlotte, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 43 4

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

támogatta.

Bevezető[1]

Az állam, amely tőlem mindenféle fajta lelkiismeretességet követel,

maga fölébe helyezkedik-e a lelkiismeretesség parancsának?

Ambrus Zoltán, Háború

Nem lehet azt mondani, hogy a jelenkor szépirodalom-fogyasztói vagy -értelmezői előtt különösen kedves lenne Ambrus Zoltán. Szaggatott recepciója[2] és munkáinak folyamatos jelenlétet nélkülöző kiadásai[3] egyaránt erre utalnak. Igaz, nem szükséges nagyítóval keresni azokat az írókat, akik kisebb-nagyobb olvasói közösségükön, izolált befogadóikon kívül másoknak élményt és katarzist nem vagy nehezen tudnak okozni; a tömeg- és a rétegolvasó igényei nyilvánvalóan eltérnek egymástól. Ambrus helyzete azonban különleges, mert soha senki kétségbe nem vonta írói kvalitásait, ennek ellenére az idegenkedés, a nyomában járó kiadói érdektelenség önmagában is árulkodó. Tisztelték – de az uralkodó értékrendszertől eltérő világképe egyaránt determinálta őt, meg környezetét is. Jól látszik ez a jelenség Kosztolányi Dezső róla szóló egyetlen írásában is; amíg például kortársairól, Cholnoky Viktorról, Szomory Dezsőről, Ignotusról hosszabban írt, addig Ambrust csupán néhány bekezdésben idézte meg 1931-ben, kerek évfordulós dátum alkalmával, halála előtt egy évvel, amikor már életművének legnagyobb része lezárult.[4] Róla szóló miniatűrjét így kezdi: „Csillagközi magányában, remete-elvonultságában köszönt a hetvenedik esztendő a Midás király költőjére, akit mi, a toll munkásai, kisebb és nagyobb írók, az ízlés mesterének, a gondolat bajnokának, a betű tiszta művészének tisztelünk.”[5], s szinte azonnal említi azt a vonást, amely a fürkésző jelen és a megismerésre törő utókor dolgát mindig megnehezíti: „Ez az élet szinte eltüntette nyomait. Amint előrehaladt a mulandóság futóhomokján magas célja felé, tulajdon tenyerével temette be, simította össze azt az utat, melyet lába odarótt. Nem hagyott egyetlen akaszkodópontot a közrendű érdeklődésnek, hogy »beszéljenek róla«. Magánügy volt ez az élet. Csak az volt közügy, az lett közüggyé, ami írószobájában folyt.” Kosztolányi úgy látta, hogy a jelen-nem-lét az irodalmi teljesítménynek is lényegi eleme: „[…] ez a munkásság – a maga érett teljességében – szintén rejtezködő. Minden, ami fölnagyolt, rikoltó, puffadt, távol áll tőle. A francia szellemen csiszolódott. […] Azt tanulta meg, ami a latinság mély mivolta: az alkotó értelmet, az arányt, az önfékező szigort, az előkelőséget, azt, ami voltaképpen megtanulhatatlan, azt, ami már benne volt, s ott csak öntudatra ébredt.” Az Ambrust jellemző emelkedett tónus mélyén azonban, némi alkalmiság és penzumszerűség is érződik: „Hűsnek nevezett írásaiban mindig föl lehet fedezni egy halk, egyszerű hangot, a szív hangját. De a szív csak dobog. Az nem dörög úgy, mint a nagydob, mint a színpadi mennydörgés. Érzelmeit nem cukrozta el.” A mindössze hét bekezdésből álló megemlékezést így zárta: „Nem látjuk őt, nem él közöttünk, nem találkozunk vele, nem vesz részt sem közéletünkben, sem irodalmi harcainkban. Nem apostolkodik. Nincs módunk hódolni neki egy babérral koszorúzott teremben. De néha, mikor csüggedtek vagyunk, jólesik arra gondolnunk, hogy itt él, jólesik arra gondolnunk, hogy van.”

* * *

Az író, akit Kosztolányi az idézett sorokkal, már élete végén mint szinte elfeledettet köszöntött, pályája elején, az 1890-es években még a magyar prózairodalom egyéni hangú alkotója volt. 1914 nyarán, 53 évesen pedig, több regénnyel, számtalan novellával, tárcával, kritikával a háta mögött a huszadik század első évtizedének egyik legelismertebb, bár magányos alakjai közé tartozott. Írásait egymástól eltérő világképű újságok, folyóiratok is szívesen közölték, mivel rangot adtak azoknak a fórumoknak, amelyekben megjelentek. Ennek ellenére szerzőjük idegen maradt a Monarchia soknemzetiségű, Lajtán túli világában, ahogy a hazaiban is. Az új század első évtizedére ugyanis lassan elkoptak fiatalkora kedves frankofil szimpátiái, s a Monarchia keleti felén, némi távolabbra tekintő szellemi közjáték után ismét a germán és szláv mítoszok érvényesültek, igaz mindkettő elutasítással vegyes rajongással. Az angolszász világ kulturális húzóereje pedig el sem ért idáig – legfeljebb a német nyelv közvetítésével.

Ambrus irodalmi eszményeit követve, korosztálya íróinak többségével szemben a (nagy)város művelt és érzékeny ábrázolója lett. Korábban A Hét, majd rangidősként a Nyugat szerzőihez, az irodalmi modernség első képviselőihez csatlakozott. Osvát, Ignotus, Fenyő tisztelték írásművészetét és szívesen látták a folyóirat oldalain, csakhogy közöttük is bár elismert, de rokontalan kívülálló maradt. Liberális volt, ahogy minden magára adó, önmagát és a világot megérteni kívánó értelmiségi csak az lehet. A kor egyik nagy szellemi áramlata, felfogásában értékekhez és nem politikai irányzathoz vagy társadalmi rétegcélokhoz kötődött; katolicizmusa, az előbbiből következően a befogadásra, nem az elkülönülésre, a keresésre, a részvétre, az átélésre, nem pedig az ideologizált hatalomközeliségre, kiválasztottság- és küldetéstudatra sarkallta. Határozott elképzelései voltak az emberi viselkedés lehetséges és áthághatatlan megnyilvánulásairól; íróként távol állt tőle a társadalmi reformer szerepe. Nem belpolitikai viszonyok, hanem személyes felelősségek, kötelességek és persze lehetőségek mentén szemlélte a világot; az emberi létezés szabadsága és értékérzékenysége számára mindhármat magába foglalta. S a pillanatnyi, partikuláris érdekeken túl nagyon is érdekelte a nemzetek, köztük a magyarság sorsa, csak éppen szólamok nélkül, kritikus szemmel figyelte sajátját, ahogyan más nemzeteket is.

A már 1914. előtt körvonalazódott hatalmi szembenállás, a szövetségek kialakulása, a revansvágy és a területi újrarendezés igényének következtében a propaganda, az általa felkeltett háborús pszichózis, egyaránt átjárta a harcban álló felek mindegyikének hadseregét és hátországát.[6] A harci cselekedetek erőssége, kiterjedtsége, a véráldozatok és az egyéni–társadalmi élet korlátozása előtérbe helyezte a tömegmédiumokat mint a hatalomgyakorlás és -megtartás egyik legfontosabb lelkesítő, áldozatra felhívó eszközét. Mind az antant, mind a központi hatalmak polgári és katonai vezetése élt az érzelmi manipulációval: a mozgósítás, az önkéntes részvétel érdekében a másik fél erkölcsi elítélésével, kigúnyolásával és a gyűlöletkeltéssel, a háború okainak a szemben álló félre való hárításával.[7] A sajtóból információk és dezinformációk sokasága került az állampolgárok elé, amelyek megítélése nem csak elhangzásuk idején, de sok esetben az utókor számára is különböző, attól függően, hogy melyik egykori szembenálló fél álláspontját teszi magáévá, aki beszél, nyilatkozik, ír róluk. Az aktuális jelent (és annak a jövőben lehetséges magyarázatát) uralni kívánó politika természetszerűen befolyásolja a véleményformálást, s evvel irányítja a közösségi emlékezetet is saját – pillanatnyi és történelmi – lojalitásának megteremtéséhez. A hátország, illetve az utókor irányításának legfontosabb kérdése nagyon hamar ez volt (lett): „ki kezdte?”, „ki folytatta?”, valamint az, hogy (hadi)jogilag mely cselekvések nyerhetik el az igenlést, melyek pedig az elutasítást. A szembenállás persze ebben is megmutatkozott, hiszen egy–egy eseményről már megtörténtükkor ellentmondtak egymásnak a magyarázatok, az ítéletek és a konzekvenciák.

A Nyugat, közléspolitikáját illetően a világháború kirobbanása után nagyon kényes helyzetbe került.[8] Néhány hónappal az első világháború kitörése előtt fogadta el az országgyűlés az 1914. évi 14. törvénycikket, amely az 1848 óta érvényes sajtótörvény helyébe lépett, noha az ellenzéki pártok elfogadását kifogásolták, mert a sajtószabadság szűkítését látták benne. E sajtótörvény teljes körű érvényesülését a világháború nem tette lehetővé, az új helyzet a sajtószabályzást is formális/informális módon szabályozta – valójában a szabad véleménynyilvánítást, a tények közlését erősen gátolta –, a napi- és hetilapoknak, a folyóiratoknak és egyéb sajtótermékeknek a hadiérdekekre kellett elsősorban tekintettel lenniük, nem pedig a reformkor egyik nagy vívmányára.[9] A szerzői miatt különben is támadott Nyugat a hadviselő felek egyikében jelent meg, s ez a tény önmagában befolyásolt minden írást, amelyet az oldalain közreadott; fel sem merülhetett, hogy bárki akár a legcsekélyebb mértékben is kétségbe vonja a Monarchia hadüzeneteinek jogosságát, a Németországhoz fűződő szövetség helyességét, az antant elvetemültségét, a hadijelentések igazságtartalmát. Illetve ha igen, főként a békevágy felől, akkor az sajtórendészeti eljárást, az inkriminált részeinek törlését vonta maga után. Propaganda és cenzúra szorításában kellett tovább szerkeszteni a lapot, amelyet első számának megjelenése óta szűk olvasói–támogatói körein túl egyébként is inkább általánosan elítélő, mint tárgyilagos vélemények kísértek. A kitört háború eseményei, várható kimenetele – hogyan is lett volna másképp – polarizálták szerzőit, szerkesztőit: Ignotus, Balázs Béla, Schöpflin Aladár, Móricz Zsigmond kezdeti, az eseményekkel rokonszenvező, azokat támogató véleménye mellett Ady Endre, Babits Mihály, Lengyel Menyhért, Ferenczi Sándor tiltakozása, háborúellenessége is artikulálódott.[10] A Nyugat előállításában tényleges döntési erővel rendelkező Osvátnak a folyamatos megjelenést mindezek tudomásulvételével kellett biztosítani. Nyilván az általános közhangulat hatást gyakorolt a szerkesztésre, a nyomdába küldött írásokra, ugyanakkor annak változását látva sikerült az első hangvételt elerőtleníteni, a másodikat megtámogatni. A külső kényszerek – amelyek időlegesen válhattak meggyőződéssé –, szemben a szabadon megőrzött lelkiismerettel szétválasztották a beszédmódot is; a kijelentő és számonkérő háborúpártiság mellett 1915 elejétől a lapban közölt írások növekvő hányadában a leírt szavak első jelentése mögött, egy azt ellenpontozó konnotációs mező felbukkanása, a szembeötlő értelmet ellentételező olvasat, az első jelentéseket zárójelbe tevő distancia figyelhető meg. Hogy mennyire jogos volt a félelem a felkorbácsolt és ébren tartott háborús hangulattal való szembeszállástól, azt, kiragadott példaként, mint legjelentősebb esetet, a nem sokkal később Babits Mihály verseihez – a Játszottam a kezével, a Fortissimo és a Húsvét előtt címűekhez – kötődő sajtóeljárás és betiltás mutatta.[11] Hiszen, mivel a háborús propaganda a hadba szállást és hadviselést minden magyar érdekében álló, jogos, önvédelmi, a becsületért vívott, szent küzdelemnek állította be, amelyet az egyházak megáldottak, a társadalmi-politikai mozgalmak és pártok támogattak, mindezt ellenezni szinte egyenlő volt a hazafiatlansággal, az árulással. Ezek a késztetések önmagukban a vélemények tompítását, áttételesebb, körülményesebb fogalmazását kívánták. Ambrusnak, a francia kultúra elkötelezettjének a politikai és ideológiai körülmények egyszerre kihívást és béklyót jelentettek; kénytelen volt alkalmazkodni ahhoz, hogy az egyik hadviselő fél államában él és ír, nem kockáztathatta a lap folyamatos megjelenését, s csak írói tehetsége, érzékletes láttató ereje, érzékeny, beleélő stílusa, többértelmű, állításaiban tagadó mondanivalója segítségével mondhatta el pártatlan és békekívánó véleményét. Végül 1914-ben és 1915-ben még nem rendelkezett a Nyugat a politikai jellegű cikkek közlésének engedélyével, a sajtóperekhez szükséges összeget Fenyő Miksa csak 1916-ban tette le a cégbíróságon, s csak ezt követően nyílt lehetőség direkt politikai jellegű közlemények megjelentetésére; természetesen a hivatalos vélemények opponálása továbbra is csak igen korlátozott formák között volt lehetséges.[12]

Ambrus Zoltán a Nyugat első évfolyamának második kötetétől volt jelen a lapban, s élete utolsó évtizedét kivéve, rendszeres szerzője volt. Hírlapírói munkásságát azonban, amely előbb saját, majd családja egzisztenciáját is biztosította, a kor szokása szerint és kényszereinek engedve, pályája kezdetétől több, néha egymással ellenkező véleményt képviselő napilap és folyóirat hasábjain gyakorolta. 1914-től például egyszerre volt munkatársa a Nyugatnak és a Magyar Figyelőnek is, ezzel egy időben írásai jelentek meg Az Újság, a Vasárnapi Újság, Az Est, a Világ oldalain is.[13] Ez nem volt megalkuvás részéről, mivel más és más felfogású sajtótermékekben ugyanazt az általa szükségesnek tartott tartalmi megközelítést – a világ erkölcsi szemlélete – és ugyanazokat a formai – távolságtartó, egyszerre racionális, ugyanakkor emócióteljes – stílusjegyeket valósította meg, s a szerkesztők számítottak rá, mert írásai, véleménye rangot adott annak a lapnak, amelyben megjelent.

* * *

A szarajevói merénylet után, a császár és király, a monarchia katonai vezetőinek többsége, ahogy a német szövetségesek is, gyors háborút, biztos győzelmet vizionált, mindezt a felfokozott propaganda is erősítette és fűtötte. A háborús elszántság fokozásában szerepet kapott a nemzeti érzések irracionális táplálása és az ellenségnek szóló, már említett gyűlölet, lenézés szítása. Július végén, augusztus elején megszülettek az első hadüzenetek, bekövetkezett az általános mozgósítás. Július 29-én, egy nappal a Monarchia Szerbiának szóló hadüzenete után a dunai flotilla Belgrád bombázásába fogott, a szerbek pedig felrobbantották a zimonyi vasúti hidat; augusztus harmadikán a németek átlépték a belga határt. Innen már nem volt visszaút.

A hátországi viszonyok megváltozását Ambrus néhány levele is alátámasztja.[14]

Ambrus Zoltán – Spett Gyulának

Budapest, 1914. szeptember 29.

Kedves Gyula bácsi!

A háború kitörésekor egyik napról a másikra minden keresetemet elvesztettem. Az Estbe nem írhatok, mert oda most csak háborúról lehet írni. Máshová se, mert irodalmi cikket sehol sem adnak ki, a novellafélét pedig még kiadják ugyan, de kifizetni nem fizetik ki, csak az előleget lehet ledolgozni vele. Elestem az egyetlen kis fixumomtól is, mert a drámabíráló bizottságot feloszlatták – minden végkielégítés nélkül (mert nem voltunk kinevezettek, csak időről időre megbízottak). Egy (megbízásból) egészen elkészített színdarabfordításomnak a honoráriumát csak a háború után kaphatom meg. Három hónappal ezelőtt a Franklin Társulat egy elbeszéléskötetet kívánt tőlem; mire összeállíthattam, az ajánlatot azzal vonták vissza, hogy a kötet kifizetéséről csak a háború után lehet szó. Szóval egy krajcárt se tudok keresni, nem tudom meddig. Etus a félfizetését kapja: ezzel vagyunk.

És, úgy látszik, egyre rosszabb napoknak nézünk elébe.

Akármennyire nehezemre esik még most is minduntalan Gyula bácsihoz folyamodni, kérem, ha egyáltalán teheti, segítsen <valamivel> meg, amíg <újra> valami keresetet találok. Tudom, hogy az idén Gyula bácsinak nagy anyagi veszteségei voltak, azt is, hogy százfelé kérik, amit jobb időkben adhat, és ha tízannyija volna, akkor se láthatna el mindenkit, aki megrohanja. De talán mégis tehet valamit értem. Ha nem, úgy arra kérem: ne haragudjék, hogy megszomorítottam.

Szerető öccse

Zoltán

Spett Gyula – Ambrus Zoltánnak

N[agy]V[árad], 1914. október 1.

Kedves Zoltán!

Szívesen segítek, amennyire lehet. De amint a vén Józsi mondja: „itt is nagy a nyomor”. Amit életemben meg tudtam magamnak takarítani, azt mind részvényekbe fektettem, ezeket most nem lehet értékesíteni. A három rossz gazdasági esztendő miatt jövedelmünk harmadrésznyire zsugorodott s erre éppen nem voltam előkészülve. Ígéreteket tettem erre is, arra is, melyeket be kell váltanom s e célból adósságot kellett csinálnom, jövendő jók reményében; de ezek a jövendő jók most furcsán festenek.

Mindezt pedig nem sopánkodásból, nem is politikából mondom, hanem hogy ne vedd rossz néven, ha segítségem talán várakozásodon alul marad. – Negyedév eleje van, valamit kell kapnom, küldök belőle; az adósságom nem olyan, hogy beperelnének érte, várhat egy kicsit.

Amit küldhetek, szívesen küldöm, fogadd te is szívesen. – Máskülönben jól vagyok.

Mindnyájatokat szívből csókol szerető bátyád

Gyula

Ambrus Zoltán – Spett Gyulának

[Budapest, 1914. október 1. után]

Kedves Gyula bácsi!

Nagyon köszönöm jóságát. Eszem ágában sem volt, hogy többet kérjek, mint amennyivel átevickélhetjük a legközelebbi heteket. De így a legnagyobb rettegésemtől szabadított meg Gyula bácsi: a novemberi házbér rémétől. (Mert hiába kell most egyszerre mindenben összeszorulni, ez alól a kötelezettség alól már nem lehetett menekedni; a háziúrnak féléves felmondáshoz van joga; csak novemberben lehet felmondani <február> május elejére.) Hát <most már> Gyula bácsi jósága most már megmentett ettől a legnagyobb veszedelemtől is.

Később<en> – kivált, ha általában is kedvezőbben alakulhatnak a dolgok – majd csak találkozik számomra is vagy írói vagy újságírói kereset. Talán most is kivájhatnék valamit sok szaladgálással. De ettől nem kényelmességből húzódozom, hanem mert az egyrészt keserves megalázkodásokkal járhat, másrészt sokat árthatna nekem abban a jobb jövőben, amelyben még ma is bizakodom.

Márc. végén Tisza megígérte az érdekemben eljáró Kozma Andornak, hogy a nyugdíjba készülő Endrődi Sándor helyébe engem „jegyez elő” az Országgyűlési Napló szerkesztőjének. Ez jól datált és penzióval is járó állás. Persze az események fordultával ez is csupa bizonytalansággá vált, de az a reménységem, hogy a dolgok szerencsés kialakulása esetén ahhoz hozzájuthatok, még nem veszett el végképpen.

Mindnyájan hálása köszönjük jóságát, és kérem, ne haragudjék rám, hogy én is szaporítottam a gondjait.

Szerető öccse

Életrajzírói szerint 1914 szeptemberétől Az Est lelkesítő cikkeket kért Ambrustól, ő viszont az igényt kitérőleg teljesítette, a háborúnak az irodalomra és a közmorálra gyakorolt hatását elemezve.[15] A fenti levelek kiegészítik ezt a megállapítást, alátámasztva, hogy az író valóban a háborús tematikát nem akarta vállalni – talán arra is gondolva, hogy a háború befejeződése után a pártolók sorsa is ahhoz kötődik majd. Távolságtartása alapján azt is meg lehet kockáztatni, hogy nem sok sikert várt a monarchiára nézve a levelei megírásakor már tartó hadműveletektől; a kötelező szavakon túl nem hitte a háború kedvező kimenetelét „a jobb jövőben”, hiszen egy eleve győztesnek gondolt, „igazságos” háború mellé oda lehet(ett volna) állni – csak az ellenkezője gondolkoztatja el azt, aki előrelát. Mivel azonban első háborús jegyzete mégis Az Est oldalain jelent meg, 1914. november 9-én, az is feltételezhető, hogy az aktuális eseményeket kikerülő, más témát tárgyaló szándéka nem vezetett eredményre. Mindenesetre a kezdetben általános közhangulat, valamint a nyomban bevezetett sajtóellenőrzés mellett, amennyire csak lehetett, elítélte a hatalmi szembenállást és következményeit. A napilap néhány írását az első hónapok eufóriájában nem is merte megjelentetni, első itt közölt írásának is ez a címe: Háború és hazugság; az író ezért a következő év elejétől a bátrabb Nyugat,[16] majd 1915 szeptemberétől 1916. április végéig párhuzamosan a Világ oldalain közölte jegyzeteit, aztán kizárólag a Nyugatban. Megjelent emellett két háborús témájú közleménye – 1914-ben és 1915-ben – A Társaság című exkluzív hetilapban is. Ez a fényképekkel gazdagon illusztrált folyóirat alcíme szerint a Park Klub, az Úri Klub, a Golf Klub és a Magyar Unio Klub hivatalos lapja volt, önmeghatározása szerint szépirodalmi és társadalmi témákkal foglalkozott, olvasói főként a történelmi eredetű középosztály tagjaiból kerültek ki, mintegy választékosabb Új Idők-olvasóként. Első száma 1914 nyarán jelent meg, Ambrus felkérése feltételezhetően elfogadottságának szólt, erre utal az alábbi, hagyatékában található levél is, amely A Társaság cégjelzéses levélpapírján olvasható:

Budapest, 1914. december 1.

Igen Tisztelt Ambrus Úr,

Ambrus Zoltán cikke sosem jöhet későn, se elég korán – örömmel fogadjuk mindenkor és minden körülmények között. Éppen ezért hálásan köszönöm a kéziratot, a szerkesztőség nevében is, és szíves engedelmével bátor leszek délután a jelzett időben a telefonhoz kérni.

Maradtam mély tiszteletem nyilvánítása mellett, őszinte híve

Körmendy Viktor[17]

Az utolsó háborús jegyzet 1917 áprilisában jelent meg,[18] Ambrust egy hónappal korábban kinevezték a Nemzeti Színház igazgatójává – ez biztos keresettel járt –, ezért abbahagyta az újságírói tevékenységet. Hogy 1914 nyara és 1917 tavasza között milyen lapokban publikál(hatot)t, az nyilván a szerkesztőségek háborúval kapcsolatos felfogásától függött. Például a Magyar Figyelőben, Tisza István lapjában, amelyet Herczeg Ferenc szerkesztett, hasonló témájú, a lap közleményei hangnemének megfelelő cikk, jegyzet írójaként nem volt jelen, noha kora, társadalmi helyzete szerint odatartozott, s színházi írásai 1911 és 1914 között ebben a folyóiratban is megjelentek.

A háborús évek íróit, újságíróit a magánemberi és civil késztetések mellett hivatalos, politikai és katonai felszólítások is ér(het)ték, mutatja ezt Hugo Nagele Bécsben, 1915. július 23-án kelt levele:[19]

Nagyságos Uram!

Mint a harctereken küzdő katonáink részére a hadügyminisztérium kiadásában megjelenő Tábori Újság szerkesztősége azzal a kérelemmel fordulunk Nagyságodhoz, hogy lapunkat cikkel gazdagítani kegyeskednék.

Vitéz katonáink lapunk minden egyes számát türelmetlen kíváncsisággal várják és szeretetteljes érdeklődéssel olvassák, s úgy véljük, felesleges megemlítenünk, hogy Nagyságod illusztris tollából eredő közleményért különösen hálásak volnánk.

Reméljük, hogy Nagyságod a királyért és a hazáért küzdő vitéz harcosaink érdekében előterjesztett kérésünk elől nem fog kitérni, és munkássunkban [!] lehetőleg népies és főleg a közkatonát érdeklő nagybecsű cikkel támogat.

Jelen tiszteletteljes sorainkhoz csatoljuk hét nyelven megjelenő lapunk utolsó magyar számát és vagyunk igaz nagyrabecsüléssel

Nagyságod készséges hívei a Tábori Újság szerkesztősége:

Nagele h[au]ptm[ann].

A címzett persze nem lett a Tábori Újság szerzője, nem vett részt a buzdításban, egész életműve távol áll a „népies” hangvételtől. A háborúval szemben kialakított álláspontját többek között a hagyatékban megőrzött, mutatóban megmaradt francia napilapok számai jelzik – Le Petit Journal 1915. február 21. Supplément illustré; Le Matin 1915. március 3.; L’Homme Euchaîné 1917. március 9.; L’Œuvre 1917. március 5. –, amelyek az egymással egybevetett információk igényét, az árnyalt, bár a hatalmi viszonyokkal oktalanul nem konfrontálódó felfogást mutatják.

Az óvatosságra szüksége is volt, hiszen – Ady Endréhez és Babits Mihályhoz hasonlóan – az első pillanattól kezdve háborúellenes álláspontra helyezkedett. Ez a felfogás nem a nagy háború kitörése után alakult ki benne, hanem sokkal korábban. Életrajzírója, lánya, aki még első kézből hallotta a családi történeteket, ezek, illetve a Háború című hosszabb novellája alapján feltételezte, hogy apjában gyermekként már a Königgrätzből hazatérő katonák látványa erős nyomot hagyott.[20] Megerősítették ezeket az élményeket 1885–86-os párizsi tartózkodása idején az alig másfél évtizeddel korábbi francia–német összecsapás látható következményei, s a Második Császárság véres gyarmati háborúi nyomán alakult ki meggyőződése; az érzékeny író eleve elutasított minden erőszakot, amit a személyes benyomások és az emberi nyomorúság látványa csak megerősítettek.[21] Ezek az emlékek álltak világháborús jegyzetsorozata mögött is, ezek inspirálták meggyőződését, erősítették meg a napi események hatására az erőszakot elutasító álláspontját, s említett novellájában is – amelynek részletét a Magyar Tudományos Akadémia székfoglalójaként olvasta fel, majd a teljes novellát Nyugatban megjelentette –[22] három évtizeddel később ezeket idézte vissza.

Emlékek és új tapasztalatok egyaránt közrejátszottak abban, hogy már az első, említett cikke a harcoknak kitett polgári lakosság álhírek miatti megpróbáltatásáról szól. Németország augusztus elején azt követelte Belgiumtól – mivel utóbbi „nem tudta semlegességét megvédeni” Franciaországtól –, engedje meg, hogy a bevonuló német hadsereg „biztosítsa” azt, továbbá ne akadályozza a továbbjutást Franciaországba.[23] Belgium ebbe nem egyezett bele, ezért augusztus negyedikén a német csapatok megkezdték a határ átlépését. A villámháborús terv azonban kudarcot vallott többek között Lüttich (Liège) alatt, ahol a belga csapatok, dacára a 42-es ágyúk bevetésének, 12 napig ellenálltak a hatalmas erő- és létszámfölénynek. Ezt az eseményt, a lerohanás kudarcát az antantlapok érthető módon sikerként, a német nyelvűek viszont hazugságként értékelték. Utóbbiról nem volt tanácsos nyíltan véleményt alkotni, de Ambrus megtalálta a módot, amivel – áttételesen, az ellenségről szólva – a sorok között mégis megírta, mit gondol: „[…] vannak, akik az antant hazugsággyártásának védelmezésében továbbmennek, és azt mondják, hogy ilyen időkben ábrándjainknak tényekként s a vereségnek győzelemként feltüntetése, meg mindaz, ami nem igaz, de egy kis örömöt kelthet, szóval a hazugság szinte jótétemény. Mert ez az áldott hazugság óvja meg a sok kishitűt a meddő aggodalmaktól, ez ad reményt, meg édes illúziót, és ez ad képességet az erőnek a végső megfeszítésére, ha erre kerül a sor.” Hogy az antant alatt a központi hatalmakra kell gondolni, azt világosan mutatja a „ábrándjainknak” személyragja, „ábrándjaiknak” helyett, nem másokról, hanem rólunk, a mi hazugságainkról van szó. Ambrus a rájátszás/azonosítás stilisztikai eszköze mellett néha a túlzással is érzékelteti véleményét, például a Tolsztoj és a világháború című jegyzetben; Tolsztoj „Nem látta előre a világháború borzalmait. Nem képzelte, hogy a Németországra rákényszerített háborúban még az is megtörténhetik, hogy a németek egy altisztjét és négy közlegényét az ellenség soraiban csatázó kannibálok nemcsak megölik, hanem fel is falják.” Vagyis amennyire igaz, hogy az antant soraiban harcoló kannibálok felfalnak öt német katonát – annyira valóság az is, hogy a háborút Németországra oktrojálták. De ha szükségét érezte, megnevezte a – bár nem ok nélküli – rémhírkeltést, a harci szellemet az általánosított és kiterjesztett ellenségképzéssel kondicionálni akaró érdeket, egyben személyes bátorságáról is tanúbizonyságot tett, amikor a rettegett(é propagált) kozákokról ezt írta: „Ez a kozák a valóságban nem okvetetlenül kozák, hanem nagyrészt csak szomorú sorsába kénytelen-kelletlen belenyugvó, félig elszánt, félig kétségbeesett orosz katona, akit a tisztje úgy hajt maga előtt, mint az ökröt a csordás – aki nagyon szeretne otthon lenni, s aki csak azért rohan olyan vadul, mert jobban fél azoktól a gépfegyverektől, amelyekkel kergetik, mint azoktól a srapnelektől, amelyekkel üdvözlik… de – mert a félelem lázas álmainak, amelyeknek semmiféle hadirendelkezés nem parancsolhat, a kozák a hagyományos kísértete – a kozák még most is igen sok fantáziát foglalkoztat.” (A hívatlan vendég) S kételyeit, rezignált kiábrándultságát sem titkolta el. Miután végiggondolta, hogy a központi hatalmak propagandája befelé azt sugallta, az antantnak be kell látnia, „már nem lehet remélni a rekordban egyre gazdagabb, győzelmet győzelemre halmozó ellenség legyűrését”, vagyis a központi hatalmak vereségét, azt is mellé teszi, kiindulva a hátországnak és a frontoknak szóló irányított hírekből, megérkezve a valószínűsíthető jövőbe, számára mi következik ebből,: „Azt lehet remélni tehát, hogy a világháború még ebben az évben véget fog érni egy olyan békekötéssel, mely a győztes közép-európai hatalmaknak meg fogja adni a győzelmet megillető kártalanítást. Más kérdés aztán, hogy ez után a világháború után nem következnek-e később, öt-tíz év, vagy majdan, egy pár évtized múlva, új világháborúk? Örökre a legtökéletesebb, a legnagyobbszerű győzelem sem változtatja meg a világot.” (Meddig tart a háború?)

Az addig főként szépíróként és kritikusként ismert Ambrus háborús jegyzetei kimondottan érdekes írások, habár az olvasó utókor, immár az egykor történtek és a történelem ismeretében, az okok és okozatok többszörös felfejtése után első benyomásként talán értetlenül szemlélheti, hogy az író mintha néha túlzottan a központi hatalmak győzelme mellett kötelezte volna el magát, mintha néha francia vonzalmait háttérbe szorította volna a háború realitása. Nem szabad elfeledkezni azonban az előbb elmondott kényszerekről, ahogyan arról sem, hogy a Nyugat olvasói, a Monarchia többi állampolgáraihoz hasonlóan, az első hónapokban nyilván nem tudták teljesen kivonni magukat az állami propaganda hatása alól. Aztán ahogy múlt az idő, s egymás után sorjáztak a Nyugat oldalain a jegyzetek, apránként megváltozott a hangnem, a kommentár, s a későbbi írások utólag az előttük megjelentek igazi fényeit, értékeit is megmutatják, ítéleteit megerősítik, azokat, amelyek első olvasásra nem voltak szembetűnőek. Ambrus minden cenzurális és büntetőjogi tiltás ellenére is megtalálta azt a nyelvet, azokat a stilisztikai fogásokat, amelyek segítségével elmondhatta ellenérzéseit, kritikáját, s megmutathatta, hogy az egymás ellen fizikai erőszakot alkalmazó és kommunikációs hadviselést egyaránt gyakorló hatalmak kölcsönösen minősítik egymást. Néha a visszafogottság, a körültekintő fogalmazás ellenére is ki-kisistereg a harag egy-egy mondatából, például A háború magasztalói című írásban, amely a hátországi lelkesülteket célozza, azokat, akik a háborútól a világ megjavulását vagy megváltását várták: „Amit önök hirdetnek, az szörnyű eltévelyedés! Mert kívánatos lehet-e az az erény és az a kultúra, amelyet csak százezrek vagy milliók legyilkolása árán lehet megszerezni?!”

Az írások témája az első pillanattól adta magát: az 1914. július végi általános mozgósítás, a hadüzenetek, a hadiállapot állandósulása, a hideg ősz első eseményei, a szeptember eleji orosz előretörés a Kárpátok vonaláig, majd az Uzsoki-hágón keresztül a csapatok magyar területre érése, december végén limanovai vereségük és Magyarországról való kivonulásuk. Mindez párosulva a nyugati hadszíntér és a túloldali hátországok, Nagy-Britannia, Franciaország, Belgium, valamint az Egyesült Államok belpolitikájának német visszhangjával. Ambrus jegyzeteiben tulajdonképpen a napisajtó híreit tükrözte vissza, kommentálta és ellenpontozta azokat, betartva, de azonnal el is távolítva magától a világháborús kényszereket. A háború kitörése ugyanis varázsütésként változtatta meg a hazai sajtóközlemények hangját: a kimondhatóságot, a tájékoztatás szabadságát, a hírszolgáltatás pártatlanságát, ami a cenzúra különféle fokozatai és tiltásai mellett csak elhallgatások, megcsonkított közlemények és sorok közötti olvasás útján juthatott el a desifrírozásra képes olvasókhoz. „Háborús” írásai nem tudósítások, nem beszámolók, hanem az események és mozgató eszméik megértésére tett kísérletek. Amennyire lehetősége volt rá, figyelembe vette az egymásnak ellentmondó elbeszéléseket, a több állomáson keresztül érkező információk átalakulását, de a pillanatnyi aktualitáson túl sokkal fontosabb volt számára mindaz, amiben az általánosra is rá tudott mutatni: a közélet, a hatalmi berendezkedések mozgatórugóira. Ezért ejtett szót olyan jelenségekről is, amelyek már a háború előtt is léteztek, de a különleges körülmények sokkal erősebben a felszínre hozták őket: például a gyermekbűnözésről, a feketék helyzetéről az Egyesült Államokban, a polgári lakossággal és a hadifoglyokkal szemben alkalmazott brutalitásról és felelőtlenségről, a nők szerepéről a politikában, az uralkodói származás, illetve a hatalmi elköteleződés összefüggéseiről. Írásai nem pusztán kordokumentumok, megfogalmazásuk, perspektívájuk egyetemes, saját korán túlnyúló mondanivalót foglal magába. Stílusa változatos: hol szenvtelen, hol hagyja sodortatni magát az eseményekkel, humora fanyar, intellektuális, sokszor ironikus, az olvasót finoman megszólító; utolsó jegyzeteiben – feltehetően annak függvényében, ahogyan egyre messzebb került a háború befejeződése, s evvel kiürült a tárgyilagosságra törekvő megközelítés – már-már irodalmi érték váltotta fel a célul tűzött közvetítést. E két és egynegyed évben egyébként szépírói és kritikusi munkássága, nyilván nem véletlenül a korábbinál szegényesebbé vált: egy hosszabb, meg egy rövidebb elbeszélésén, valamint négy bírálatán kívül a Nyugat mást nem közölt tőle.[24] Sorozatának befejezése nem kötődött hadieseményekhez, kizárólag a munkakörülményeiben bekövetkezett változáshoz.[25]

Háborús jegyzeteinek legszembetűnőbb tartalmi vonása, hogy azokban maga a harc, a lövészárkok élete, a hadifogság semmilyen formájában nem jelenik meg. Nem becsmérelte az ellenséget, nem magasztalta a német–osztrák–magyar csapatokat, nem érezte szükségszerűnek a háborút, nem lelkesített. Nem haditudósítások tehát, hiszen valamennyi a hátország életéről szól, a központi hatalmakéról, illetve az antantéról is, arról, hogy a frontok mögött mindenki a kényszerek elviselőjeként néz szembe egymással. Akadnak olyan írásai, amelyek látszólag nem is foglalkoznak a háborúval, szövegszerűen sem található erre utalás, csupán a végén, valamilyen mellékesnek tűnő megállapítás, vagy gondolati csavar idézi fel a háborús helyzetet. Valójában e két év és néhány hónap alatt, egyenesen vagy áttételesen, Ambrus semmi másról nem írt, csak az egyes hadviselő felek által, egymás ellen, a hátország megnyeréséért folytatott propagandáról. Arról, amely otthon két célt tűz ki: a háborúpártiak elhatározásának megerősítését, az ellenzők és ingadozók elbizonytalanítását, fenyegetését; evvel párhuzamosan a front másik oldalán állók lejáratását és megfélemlítését. Nem a romantikus látás vezette a tollát, hanem az akkori jelen eseményei – és az avval kapcsolatos agymosás. Sorozatának egyes darabjai vagy a központi hatalmak vagy az antant, esetleg semleges országok sajtóhíreiből indulnak ki, s azokat először, a cenzúra elaltatása miatt, a központi hatalmak szemszögéből kommentálják. Aztán Ambrus elkezdi összehasonlítani a hadakozó felek sajtóját és finoman, a sorok között megmutatja, az idézett részlet mintájára, hogy mindegyik félre igaz az, amivel egymást kölcsönösen vádolják. Főleg a második évben alakított ki egy még inkább távolító stilisztikai megoldást. Több cikke elején felvázolt, megállapított, leírt néhány hátországi jelenséget, majd monológként ahhoz kapcsolódó véleményeket közölt, amelyek más és más szempontból tárgyalják azt, s e választalan párbeszédbe odatette, vagy megosztotta benne a saját reflexióit is. Sajátos témakezelésének eredménye, hogy egy-egy jelenségre később visszatért, s ennek következtében búvópatakszerűen tűnnek el és bukkannak fel utóbb bizonyos témák a cikkek egymásutánjában, összetartozóbbá téve az egyes folytatásokat, egymáshoz rendelve földrajzilag különböző jelenségeket.

Ambrusra, ezekből az írásokból is látszik, nem gyakorolt hatást a háborús propaganda, amivel a front mindkét oldalán éltek; nem tekintette arctalan tömegnek az ellenfelet, illetve – a megjelenéshez szükséges lojalitáson túl – hibátlannak és az igazság birtokában győzedelmeskedőnek a saját csapatokat. Látta a háborús erőszakot, és jegyzeteiben megmutatta a hátországnak szóló megtévesztési szándékot, az ellenség becsmérlését. Írásainak hatását fokozza, ahogy már volt szó róla, hogy a frontvonalakról, test és test egymásnak feszüléséről, támadásról és visszavonulásról, a lövészárkok életéről egy szót sem szólt, ellenben az antant országok viszonyait bemutatva is képes érzékeltetni mindazt, ami a Monarchiára ugyanúgy érvényes, „lányomnak mondom, hogy a menyem is értse”. Jól látható ez éppen A Társaság oldalain közölt, az Elvakultság című jegyzetében. Ennek első része három esetet sorol fel, amelyek az antant háborús bűneire mutatnak rá. Franciaországban a front, azaz a németek elvonulása után egy határszéli városkában, amit a franciák ismét elfoglaltak, bíróság elé állítottak és elítéltek német katonaorvosokat, apácákat, valamint ápolókat, akik a helyi kórházban német és francia betegeket gyógyítottak, gondoztak, mert nem tudtak elszámolni azokkal az élelmiszerekkel, amit a munkájukhoz a német hadsereg rekvirált. A Man-szigeten lévő hadifogolytáborban, ahová főleg Londonban hosszú évek óta dolgozó német és osztrák–magyar alattvalókat internáltak, és ahol igen sanyarúak voltak a körülmények, az élelmezés hiányossága, az időjárás szélsősége miatt az egyik rab az őt inzultáló őrt a villájával megszúrja, mire válaszul nem a támadót büntették meg, hanem a foglyok vétlen tömegébe lőttek. Przemyśl közelében az oroszok elfogtak egy osztrák–magyar vadászőrjáratot, és ahelyett, hogy hadifogolynak tekintették volna a tagjait, minden teketória nélkül kivégezték valamennyit. Ha csak eddig tartana a cikk, akkor az a központi hatalmak álláspontját képviselné, az itthoni propaganda állításait erősítené tovább, bosszúra és megtorlásra szítana. Csakhogy Ambrus, miután megállapítja, hogy a hadifoglyokkal – akiket nemzetközi szerződések védtek – kegyetlenkedők magánéletükben nagy valószínűséggel a társadalmi konvenciókra figyelő úriemberek voltak – „[…] tisztek, gentlemenek. Urak, akik iskolákat végeztek, kesztyűt viselnek és gondosan beretválkoznak, ötórai teákra jártak és fognak járni, ahol gyöngéd szavakat suttogtak és fognak suttogni érzelmes hölgyek fülébe” –, tehát miután elítéli a hasonló tetteket, amelyeket a hazaszeretet jegyében követtek el, mintegy mellékesen, nem szembetűnően, személy(rago)t vált:

[…] az ilyen kegyetlenkedések híre okvetetlenül fölkelti a retorziót, és ez könnyen utolérheti azokat a honfitársainkat, akik az idegenben rekedtek vagy hadifogságba kerültek.

Még csak az indulat se mentheti ezeket a szörnyűségeket. Mert szánalomra méltó hadifoglyok, akik a magok személyében sohase vétettek nekünk, a legnagyobb elkeseredésükben se művelhetnek olyat, amit nem hideg ítélkezéssel, hanem súlyosabban kellene és lehetne büntetni. És milyen foganattalan a velök szemben való indulatkitörés, ha ezzel nem annyira őket, magokat, mint inkább a véreiket, a fajtájukat, a hazájukat akarjuk sújtani! Hiszen az, ami rájok csap le, rajtuk kívül még csak egy pár hozzátartozójuknak fájhat; a nagy összesség, amelytől elszakítottuk őket, már elveszettnek tekinti ezeket a fiait, és nemigen gondol többé rájok.[26]

Figyelemmel olvasva az idézett részlet első mondatát, látható, hogy Ambrus rámutat a harcokban (már) részt nem vevők elleni kíméletlenségek egyre erősödő spiráljára: az antanté kiváltja a Monarchia retorzióját, az pedig erősebb szintre emeli a túloldal válaszát. És még az is lehetséges, hogy előbb az antant sajtó adott hírt a Monarchia hadifogolytáboraiban előforduló erőszakról, s ezért jogosnak érzik a maguk feleletét – ettől kezdve pedig a csapások és ellencsapások szabták meg a kiszolgáltatottakkal szembeni viselkedést. És a következő bekezdés első mondata, az „ezeket a szörnyűségeket” kifejezés már az itthoni táborok viszonyaira – a retorzióra – vonatkozik. A személyragok – a „nekünk”, a „velök”, „a véreiket, a fajtájukat, a hazájukat” szavakban – megváltoztatják a nézőpontot. Ambrus nem a Monarchia egyik polgáraként ítéli el az antant haderejének kegyetlenkedéseit, hanem közösséget vállalva, azonosulva a szenvedőkkel, bárhol áll is a hadifogolytábor, ahol raboskodnak, a szavak mögött néven nevezi, hogy hasonló bűntettet mindkét hadviselő fél elkövetett. Az ellenség katonáinak hideg ítélkezést kér, mert abban mégis a jog érvényesülését reméli, nem pedig parttalan erőszakot, s megmutatja szimbolikus mivoltukat is; rajtuk keresztül a kegyetlenkedő a szembenálló nemzet egészét is meg akarja alázni.

Novellái, regényei ismeretében egyáltalán nem újdonság, nem szokatlan az a beleérző megértés, amivel a háborús körülmények között élni kénytelen gyerekek, nők életét érzékelteti. A refrén című cikkben is arról írt, ami közössé vált a front mindkét oldalán: a hadvezetés megtévesztő hírei miatt a polgári lakosság nem menekült el az ellenség elől, amely aztán jól bosszút áll rajtuk – a velük szemben álló katonák helyett. Józan helyzetértékelését mutatja, hogy ezt a hibát nem az egyenruhásoknak, hanem a polgári hatóságoknak rótta fel:

És ha itt is, ott is, valamennyi hadviselő országban minduntalan megismétlődik ez a história, melynek egyre több gyermek és nő válik áldozatává, ennek magyarázata egyszerűen az, hogy rendesen azok vesztik el a fejüket legelőször, akiknek az volna a hivatásuk, hogy a veszedelem idején is nyugodtan gondoskodjanak a lakosságról, s megóvják a tömeget a fejvesztettségtől meg azoktól a bajoktól, amelyeket a fejvesztettség mindig megsokszoroz.[27]

A nők sorsa a maga háborús brutalitásában először a Komoly és szomorú kérdés című jegyzetben került az olvasók elé. Apropója az a szörnyű erőszakhullám volt, amelynek a kelet-poroszországi és galíciai – akkor a Monarchia keleti tartománya – nők voltak kitéve, amikor a kozákok 1914-ben elfoglalták falvaikat. Ezt követően merült fel először tömeges érvényességgel a modern Európában a dilemma: az orvosok, akik az élet védelmére tettek esküt, felmentve érezhetik-e magukat az alól, hogy a megerőszakoltakat megmentsék a nem kívánt és akaratuk ellenére megszületendő gyermektől? Vagy erre nincs erkölcsi felhatalmazásuk, és a nőknek világra kell hozniuk gyermekeiket, ha másért nem, azért, mert az övék… Az első háborús évben inkább e második lehetőség felé billent a mérleg. Csakhogy az öldöklés folytatódott tovább, s 1915-ben a kérdés így módosult: mi a teendő akkor, ha a nő megadja magát a sorsnak, megszüli gyermekét, de nincs elég pénze arra, hogy felnevelje? Ambrus egyértelműen kiállt amellett, hogy az államnak kötelessége az ilyen asszonyokat segíteni: „Az a néhány száz kis kozákivadék, akik közül sok katonának nő fel, nem fogja üressé tenni milliók és milliók erszényét. És az összesség azt, ami közös kár, közös teher, közös tartozás, nem fizettetheti meg olyan szerencsétlenekkel, akik rosszabbul jártak, mint a könnyen sebesültek.”[28]

A jegyzetek írója a propaganda történelmi korokon átlépő sugalmazásával szemben – amely a történelmi, a napi változások kiváltójaként, okozójaként, végrehajtójaként csak a néptömegeket célozza meg, csak azokra hivatkozik –, sokkal jobban figyelt az emberi tulajdonságokra, az egyéniségekre, az ellentmondásos személyiségre. Éppen ezért vette sorra a Szoknyás diplomaták című cikkében azokat a politikusfeleségeket – főként angolokat és montenegróiakat –, akiknek jelentős szerepük adódott férjeik révén bizonyos politikai kérdéseket, döntéseket egyik vagy másik irányba befolyásolni. Cherchez la femme, ahogy a francia mondja, s Ambrus maga is idézi e mondást Őszi napsugár című regényének elején. Aztán amikor ezt leszögezte, így folytatja tovább:

[…] a legújabb idők története azt gyaníttatja, hogy az egyéni szereplés hatása sokszor jóval nagyobb lehet, mint általában hisszük. Mintha nem csak a politikai zseni, hanem a politikai tehetségtelenség is ugyancsak be tudna avatkozni a világtörténelembe, és mintha a Lady Macbethek szuggesztív ereje nagyobb befolyással volna, még ma is, a hatalmas férjekre […] mint elképzelni szoktuk. Ha az olasz király maga hirdeti, hogy őt nem alattvalói és tanácsadói kényszerítették a hadüzenetre, hanem azért indított háborút, mert ezt népe érdekében szükségesnek tartotta, és ha olvassuk, hogy az olasz királyné milyen primadonnaszerűen lelkesítgeti a harcba induló katonákat, micsoda zászlócsókolgatásokat végez, hogyan buzog és serénykedik egész nap, nem küzdhetjük le azt a gyanút, hogy ennek a gránátos termetű montenegrói asszonynak a vezénylete nélkül az olasz király kis bugyogója nem szaladt volna bele a lelkiismeretlenségbe és a legszégyenletesebb árulásba.[29]

El lehet képzelni egyébként, hogy e sorokat milyen érzéssel olvasták a hazai nagyvárosokban, ahol szintén mindennapi esemény volt, főként a háború elején, de később is a zászlóanyák szalagfeltűzése, a vágóhídra induló csapatok egyházi megáldása. Ambrus azonban nem lett volna világosan látó, a lehetőségeket végiggondoló író, ha ugyanakkor meg ne kérdezte volna ezt is:

És van szívük hozzá, hogy pártjára álljanak a vérontásnak is? Nem a kikényszerített, hanem a szántszándékos vérontásnak? Bizonyára. Az asszony is sokféle, mint a férfi. Azok közt a nők közt, akiket elkényeztetett a sors, mindig sokan voltak, akik szebbnek látták a világot a hősök egymást marcangolásának vérgőzös levegőjében, a fegyverek csattogását hallgatva és elábrándozva azon, hogy milyen hamar emészti fel az égboltra csapó láng a békesség kis kunyhóit.[30]

Énekek a magyar parasztról című írásában egy másik, a háború hatására megjelent viselkedést, a magyar parasztról mint bakáról, s mint irodalmi tárgyról kialakult, érdek által vezérelt véleményalkotást járta körül. A napilapokat ugyanis elárasztották azok a hírek, amelyek szerint a tisztek úgy bánnak a lövészárkokban a legénységgel, mint a hímes tojással; a legénység jelentős részét pedig köztudomásúlag a parasztság adta. A tisztek úgy dédelgetik a bakákat, mintha a fiaik lennének, azok pedig tűzbe mennének értük, a generálist egyenesen apjuknak tekintik. Ambrus rezignáltan jegyi meg: „A lövőárok könnyen megcsinálja azt, amit a bölcsek olyan nehezen tudnak elérni: demokratizál.”[31] Persze a paternaliznus demokráciáját. A katonaruhába bújt magyar parasztot azonban a közös és a német hadsereg vezetői is észrevették, főként azt, hogy milyen kiváló emberanyag. Nyilván: a magyar virtus háborús határhelyzetekben felér az öngyilkossággal – de ez a hadvezetést nem érdekli, csak az előrenyomulás. Ez a külföldi elismerés pedig visszajutott a „szolgabíró uram, főispán uram, a földbirtokos úr, a gőzmalom-igazgató úr” elé, akik nem győztek álmélkodni azon, hogy a magyar paraszt, akit addig csak korruptnak ismertek – mert választások alkalmával arra szavazott, aki többet ígért neki – valóban milyen kiváló. Ezt a jelenséget Ambrus se hagyta kommentár nélkül, amelyben érdemes észrevenni, hogy az utolsó előtti mondat dicséretét miként vette vissza az utolsóban:

Hogy szolgabíró uram és társai nemcsak elismerést, hanem egy kis csodálkozással megrövidített csodálatot is tömjéneznek a magyar paraszt felé, annál furcsább, minél közelebb él a magyar paraszthoz ez a most hódolattal adózó. Miért ez a meglepetés? Hiszen minél több időt töltenek vidéken, annál jobban ismerhetnék a magyar parasztot. Tudhatnák, hogy eszesség, önérzet, bátorság, büszkeség, munka- és szenvedésbírás, rettenthetetlenség és még sok más jó tulajdonság dolgában a világnak semmiféle parasztja nem versenyezhet a magyar paraszttal, de nem versenyezhet vele sok más ember sem. Tudhatnák, hogy a magyar paraszt jó verekedő, hogy békében is szívesen csatázik, hogy vasárnaponkint ellenséget keres magának, és hogy a kedélyeskedése se megy babba.[32]

A születési középosztály véleménye mellett megidézte azokat az osztrák, német értelmiségi véleményeket, amelyek hiányolták a magyar parasztábrázolást a németre fordított szépirodalomban, illetve kioktatták a magyar írókat, hogy ne azokkal a témákkal foglalkozzanak, amelyeket európai szerzők is regénnyé formáltak, hanem örökítsék meg a most érdekessé vált magyar parasztot, mert ahhoz értenek legjobban. A jegyzetek írója nem is késlekedik a tanulsággal; a háború végén, aki a frontról a hátországba visszatér, megint csak korrupt paraszttá válik, másfelől: „[…] írhatnak a magyar írók a magyar parasztról akármit, abban bizonyosak lehetnek, hogy munkájukat Ausztriában és Németországban ezentúl sem fogják úgy értékelni, ahogyan ott most azt a munkát értékelik, amelyet a magyar paraszt a csatamezőkön végez.”[33]

Gyermekkatonák című írásában egy francia lapot idéz, amely szerint a németek az orosz fronton rosszul felszerelt, kiképzetlen fiatal önkénteseket küldtek a tűzvonalba, akik között az orosz fegyverek igen nagy pusztítást végeztek. Ugyanennek a lapnak másik közleménye egy francia fiú kitüntetéséről szól, aki hősiesen harcolt, vitézségét még egy tábornok is elismerte. Ambrus, aki közismert volt franciabarátságáról, tárgyilagos tudott maradni, mert megjegyezte, hogy amíg e lap szerint, ha a németek harcolnak serdülő fiatalokkal, az a tartalékok kimerülését jelenti, ha viszont a franciák, az a nemzeti bátorságot. „Ennek a – kormányozható igazságszeretetet tükröző – felfogásnak számtalan tünete tolakodik ma elénk minden táborban.”[34] – mondja a szerző. S eltöpreng a gyerekek és a háború kapcsolatáról. Nem sokkal korábban megjelent Bécsben egy sebesült főhadnagy, a frontról magával hozott egy 12 éves, kozákegyenruhát hordó fiút, aki nagy érdeklődést váltott ki a császárvárosban. Csakhogy ezt a gyereket az orosz hadsereg kémkedni küldte – ő viszont inkább Bécset választotta szülőföldje helyett. A nála idősebbek, a 16–17 évesek azonban sokszor már elvesztették gyerekes külsőjüket, megtermettek, jól tápláltak, idősebbnek néznek ki. Önmagában tehát a gyerekkatonák jelenléte a harcmezőkön nem a gyengeség jele, hiszen:

A német hadseregben is, a miénkben is csakis olyan egészen ifjú önkéntes van, aki már embernyi ember – aki éveinek száma ellenére annyira teljesen kifejlett, hogy se testi- se lelkierő dolgában nem áll mögötte a húszévesnél is idősebb katonának – aki talán rossz, kártékony indulatok levezető csatornáját találja meg a hadakozásban –, és aki a legtöbbször éppen azért jelent meg a harctéren önként, mert csak a háborúban nyílhatik alkalma arra a (rendkívüli testi erejének megfelelő) hamaros érvényesülésre, amelyért nehezen fékezhető, s testi erejének teljes kifejlődése óta mindinkább követelőző temperamentuma már talán egy-két év óta eped.[35]

A háború kitörésétől kezdve közbeszédtéma volt, hogy mely társadalmi osztályok, rétegek vesznek leginkább részt a harcokban, s melyek vonják ki magukat abból. Nyilvánvaló, hogy bizonyos foglalkozási csoportokra – például az állami hivatalnokokra – nagyobb szükség van a hátországban, ahogy a katonákra meg a frontvonalban, mások, mint az orvosok, itt is, ott is szükségesek. A részvétel vagy részt nem vétel számos okot adott a társadalom különböző részeinek egymás ellen hangolásában, vagy a sima gyűlöletkeltésben is. Az intelligencia pusztulása című rövid kis írás az értelmiségnek címzett előítéleteket szólaltatja meg, egy frontról érkezett vélemény alapján, amely szerint nincs semmi ok arra, hogy a harcokban az intelligenciát kíméljék, hiszen a hátországban a munkásokra sokkal nagyobb szükség van, mint a szellemi élet embereire. A kiinduló hír, ami lehet, hogy a szerkesztőségben született, így szól:

Harctéri élet. Az orosz–lengyelországi harctérről írja dr. Greguss Andor hadnagy a következő sorokat: „A mostani háborúban egész létünk forog kockán és igazán minden egyes emberre szükség van, s ettől az érzéstől minden egyesnek áthatva kellene lenni. Így van ez az egész Németországban, ott tömegesen találhatók olyan jelentkezők, akik a katonai szolgálat alól mentesek lennének, és mégis besoroztatják magukat. Nézetem szerint semmi különös ok sem forog fenn, hogy az úgynevezett intelligenciát a háborúban kíméljék, sőt én azt hiszem, hogy a munkásokra most nagyobb szükség van otthon. A szalmán és istállóban való alvás nem is oly borzasztó. Mi már hat hónap óta így aluszunk, és mégis jól megvagyunk. Hányszor nem volt még ez sem. Hányszor töltöttük az éjszakát künt, esőben, sárban, hidegben, fagyban a szabad ég alatt, s még most is akárhányszor előfordult, hogy noha mozsárüteghez tartozom, a rajvonalban mint felderítőnek kellett az éjszakát eltöltenem csak úgy, mint száz- és százezer gyalogosnak.”[36]

A jegyzet írója ironikusan értékel, s a véleményalkotó ritka emelkedettségét dicséri, amely mentes az osztályérdek elfogultságától, hiszen „a közérdek magasabb nézőpontjából tekintve a dolgokat, egy másik osztály kímélését kívánja.”[37] De azonnal meg is jegyzi, hogy francia, német és magyar statisztikák adatai, a hősi halottak száma egyaránt azt mutatja, hogy a szellemi foglalkozásúak nem részesülnek a harctéren különösebb kedvezésben. Pedig volna rá ok, folytatja, hiszen ha most kevesebb számban van is szükség rájuk, mi lesz a háború befejeződése után? A béke mégiscsak az eztán következő feladatok ellátására alkalmas embereket igényel majd, s – ha egyáltalán különbséget kell tenni – a munkáskéz jobban lesz pótolható, mint a hosszú időn át megszerzett ismeret. Majd megismételve azt a véleményt, miszerint az értelmiség soha sem tudta megszerezni a külföld elismerését, most a magyar bakák, a csukaszürkébe bújtatott katonák az elismerés mellé megszerzik a csodálatot és a hódolatot is, evvel zárja a jegyzetet:

Hát bizonyára örvendetes, hogy a magyar olyan páratlan katona, és természetes, hogy a velünk harcoló külföld figyelmét ez nem kerülheti el. De ne bízzuk el magunkat: a harci erényeket is ugyanolyan hamarosan el tudják felejteni az emberek, mint az intelligencia kevésbé dicső, kevésbé értékes, mindenképpen jelentéktelenebb és hálátlanabb, kevesebb figyelmet keltő és csodálatra nem is aspiráló munkásságát. És ne legyünk igazságtalanok a szellemi munkások irányában. Mert ők is ott vannak a csatamezőn, legalábbis ott vannak közülük sokan; és ott van az egész úgynevezett intelligenciának egész fiatalsága. Pedig a vörös ördög jobban állja a hideget, mert jobban hozzászokott, mint a szegény szellemi munkás; és a csukaszürkébe bújtatott katonák közt van akárhány, aki a lövőárokban jobb kosztot kap, mint otthon. A verekedésbe is hamarabb beletanul, mint az ügyetlen tanárjelölt… De meghalni, ezt csak úgy meg tudja csinálni az úgynevezett intelligencia is, mint akármelyik más derék katona.[38]

A szerző jegyzeteiben több helyen személyes bátorságáról és tárgyilagos látásáról tett bizonyságot, amivel képes volt a szólamok mögé nézni. A Doyen tanár úr című írásban beszámol a Sorbonne-on előadást tartó francia professzorról, aki Párizsban látszólag a németeket, a német tudományosságot dicsőítő beszédet tartott. Az előadót ott és akkor szinte azonnal leparancsolták a dobogóról, mivel a francia nacionalizmus nem tudta elviselni az ellenség felemelését. Ambrus azonban visszautasítja a német lapok fanyalgását a tanítás megvonása miatt, s rámutat arra, hogy a német tudomány melletti kiállás Doyennek csupán a korábbi, hazai tudományos élettel lezajlott konfliktusának a folytatása volt:

Doyen tanár úrnak, mint annyi másnak, a háború nem szerencsétlenség, hanem csak kedvező konjunktúra. Kitűnő, egyetlen alkalom arra, hogy a tudományos tárgyilagosság maszkját tartva az arcán s a kultúra lovagjának vértezetében, színpadias hatást keltve állhasson bosszút azokon, akik őt valaha megbírálgatták, hogy […] úgy szerepelhessen, mintha a tudomány szeretete törne ki belőle. Doyen tanár úr nem a nemzeti gyűlölködésen felülemelkedő tudományos kutatás bajvívója – nem az igazságszeretet hőse – nem az az ember, aki az orvosprofesszor gyönyörű hivatásának nem csupán a gyakorlott hentes kézügyességével tudna megfelelni, hanem lelki kiválóságával és az igazi tudós csöndes, de nagyszerű munkásságával is, – Doyen tanár úr csak komédiás.[39]

Talán még a cikkek hatására érdemes kitérni, amely mindig közvetett, szűk körre terjedő, habár ezek a rendszeres közlemények is hozzájárultak a Nyugat olvasói beállítódásának változásához. Ennyiben, de csak ennyiben igazak azok a világháború után hangoztatott vádak, hogy a folyóirat oldalain megjelent vers és próza hozzájárult néhány száz ember gondolkodásának megváltozásához. Egy-két jegyzet hangneme, mondatfűzése, szóhasználata Babits Mihály Elza pilóta vagy A tökéletes társadalom című regényében tér vissza áttételesen. De fel lehet fedezni közvetett utalást is: a Keresztülkasul az életemen című önéletrajzi jegyzetsorozatnak a világháború kitörését közvetlenül követő meteorológiai változásokat megörökítő esszéje rímel az egyik legköltőibb jegyzet bevezetésére, címe: Tücskök pusztulása, megjelent 1915. április elsején.

Kevéssel az általános mozgósítás emlékezetes napja előtt, júliusnak már vége felé, egy délután, négy óra tájban, Budapesten ítéletidő támadt. Akit ez az utcán talált, nem felejtheti el hamar, hogy mit látott. A levegő fülledtsége, a szinte tűrhetetlen hőség, meg az, hogy az égbolt egyszerre olyan hamuszínű felhőpalástot öltött magára, aminőt csak a legritkábban látni rajta, gyaníttatta ugyan, hogy vihar készül, de mégis váratlan valami érte utol a hazafelé igyekező embereket, sőt a legelső fedél alá sietőket is. Kivételesen rémséges orkán rohanta meg a várost, valóságos tájfun; de ennek az igazán istenítéletszerű zivatarnak ijesztően óriási erejénél is meglepőbb volt a rövid ideig készülődő égiháború kitörésének a szörnyű hirtelensége. Mindjárt nagy erővel kezdődő s egyre hatalmasabban élesedő szélfütyölés és ennek kíséretében az andantéból a furiózóba roppant sebességgel átfutó zörgés volt az égi koncert bevezetője, és a hideg széltől meglepett, még izzadt ember alig gombolhatta be magán a kabátot, a rettenetes erejű forgószél a fákról levert sárguló leveleknek egész nagy sírkoszorúit táncoltatta az aszfalton, amerre szem ellátott.” […] „Ilyenformán tört ki a háború is, váratlanul, hirtelen… és a háború rettenetes forgószele is azzal kezdte, hogy mindjárt bevezetésül az előbb még láthatatlan, vagy legalább észre nem vett sárguló faleveleket verte le a fákról és perdítette olyan táncra, amelyhez képest a Szent Vitusé csak tréfa.[40]

Volt-e valamilyen más, közvetlen hatása Ambrus jegyzeteinek? Egynek bizonyíthatóan, hiszen arra válasz is érkezett a Nyugatban. Az 1916. március 16-i számban Bús magyarok címmel megjelent írás szembeállítja egymással a Franciaországba fiatalok kikerült, a francia társadalomba beilleszkedő, de a háború hatására a befogadó nemzet által kivetett, szülőföldjére toloncolt magyarokat, akik számukra már egy idegen országban, idegen körülmények között, az itthoniak által is megvetett személyek, azokkal, akik nem a franciák, hanem a németek között vesztették el nemzeti identitásukat. A sorozat írója az ő szájukba adva a szót, ezt kérdezi:

És azok, akik szintén hazát cseréltek, csak jobban választottak, mint mi? Akik Bécsben vagy Berlinben felejtették el az anyanyelvüket? Ezeket nem kísérgetik gyanakvó pillantások vagy szemrehányással súlyosbított, lesajnáló, ferde tekintetek. A Nobel-díj-nyerő Barany Róbert doktor atyja, aki Magyarországból „költözött fel Bécsbe”, arra a kérdésre, hogy tud-e a fia magyarul, egyszerűen azt felelte, hogy „Nem, nem tud”. Talán csak udvariasságból nem szólt így: „Sokkal komolyabb fiú volt, semhogy ráért volna ilyen csekélységekkel foglalkozni.” Barany Róbert doktor kétségkívül kitűnő férfi s olyan tudós, akinek nem egy fölfedezését a gyakorlati érték különösen becsessé teszi, de mért nevezik nagy „hazánkfiá”-nak? Hiszen csak hogy éppen Bárány Bercinek nem ünnepelgetik![41]

Ennek a napjainkban sem ismeretlen jelenségnek az említése – Ambrus szavaival: „ne emésszük magunkat amiatt, hogy a hazafiúi érzékenység mennyire különböző, kétféle mértékkel tud mérni!” – Návay Aladárban kiverte a biztosítékot, amihez feltételezhetően Ambrus írásának utolsó mondata is hozzájárult: „De egyelőre csak sört isznak, rossz és drága sört, szegény bús magyarok.”

Návay Aladár a Nagy Háború előtt a kereskedelemügyi minisztérium franciaországi megbízottja volt, elősegítette a francia tőke magyarországi vállalatalapításait, 1900-ban a francia becsületrend lovagja lett. A világháború kitörése után el kellett hagynia – vagy önként elhagyta – Franciaországot, őt nem internálták, ahogy például Kuncz Aladárt és másokat, a Központi Hatalmak állampolgárait. Ambrus fenti jegyzetére írt rövid válasza az egyetlen írása a Nyugatban.[42] Ebben – kikerülve az eltérő mérce kellemetlen igazságát – azokat a magyarokat említette, akik előre látták a latin és a germán faj összecsapását, s emiatt jó magyarok maradtak francia földön is, ahol a háború kitörése után vagy elűzték, vagy börtönbe zárták őket. A hazakerültek Magyarországon háborús hangulatot találtak, s csupán egymásra utalva próbáltak segíteni a francia börtönben lévők itthoni hozzátartozóin. S elérte őket a szomorú kiábrándulás – nem, nem a háború, hanem a franciák viselkedése miatt –, „várják a háború végét, várják a békegalambot olajágával s bizakodnak a jobb jövőben, hogy a szerencsétlen túltengő ideálokkal átitatott francia nemzet újra észre térjen, s ők visszamehessenek ismét, dolgozni szorgalommal, kitartással, feledni a múltat”. Návay Aladárnak is el kellett hagynia Párizst, mert a szembenálló felek egyikének állampolgára volt, ő pedig ezért (egyedül) Franciaországot tette felelőssé; mindez világosan mutatja Immanuel Kant – e jelenségre is idézhető – igazságát: „Mindenki azt hiszi magáról, hogy ő a jogfogalmat szentnek tartaná, és híven követné, hogyha másoktól is hasonlót várhatna. Csakhogy mindenki, saját magáról való jó véleménye mellett, mégis minden másnál feltételezi a gonosz érzületet. Így kölcsönösen mondják ki egymásra az ítéletet.”[43]

A véletlen rendezte ugyan a jegyzeteket egymás után, mégis van valami jelképes értelme, hogy Ambrus első írása a háború végének idejét firtatta, az utolsó, fanyarul ironikus pedig egy párizsi rokkantról szól, aki örül annak, hogy nem a fronton van, noha: „[…] újdonatúj géplábával vígan kopog a nagykörúton, ott, ahol a legtöbb ember csetlik-botlik, siet, rohan, ácsorog vagy sétálgat, egy kis napfényt lesve.” Mint író, igen érzékenyen figyelte a szellem embereinek reakcióit. Kétszer is visszatért a nagy európai íróknak a háborúval kapcsolatos gondolataira. Nemzeti elfogultság nélkül megörökítette Anatole France időskori lelkesültségét, politikai és esztétikai ítéleteinek széttartását, nem hagyta szó nélkül Thomas Mann-nak a franciákkal szemben érzett elfogultságát, s nem rejtette véka alá véleményét: „Thomas Mann nem tehetségtelen író, ha nem is éppen olyan kiválóság, amilyennek igen szeretnék felfújni a németek, akik nagy írók dolgában ma kissé csehül állnak, meg azok a magyar nyelven beszélő, de németül gondolkodó fiatalemberek, akiknek a számát a német győzelmek persze mindinkább növelni fogják.” A jegyzet további soraiban ezt az értékelést még fokozta is. Amivel ismét nem kis bátorságról tett tanulságot, hiszen egy német író véleményével szemben védte meg a francia nemzetet. De ugyanilyen kritikusan viszonyult George Bernard Shaw-hoz is, aki németországi kiadójának baráti levelet írt arról, hogy a háború sem fogja őket ellenséggé tenni, odahaza viszont cikket közölt a porosz militarizmus legyőzéséről. És képes volt egészen keményen is fogalmazni, az általa hangulatok hiénájának nevezett Gabriele D’Annunzióról imígyen: „Ebben a rettenetes háborúban majdnem mindenki veszít. A szerencsésebbek keveset, mások többet veszítenek. Egyik elveszíti a vagyonát vagy az egzisztenciáját, másik az életét, a két lábát vagy a szeme világát, a harmadik a gyermekeit. A negyedik is veszít, ha nem is éppen ennyit. Csak a hadsereg számára szállítók nem veszítenek, meg D’Annunzio, az olasz költő, aki most is szerez, gyűjt, keres és talán, bár egyelőre csak impressziókat, az általános nyomorúságból ellesett élethangokat.” Nem téved nagyon az utókor, ha feltételezi, hogy ezek az ironikus szavak a szellem erejébe vetett hitének csalódását fedik el.

Ambrus egymás után születő írásai tehát megnevezéssel vagy anélkül, egyaránt idézik a Központi Hatalmak, s azon belül a Monarchia és külön Magyarország, valamint az antant háborús viszonyait. A francia, német, magyar napilapok tudósításaiból származó, a szerző által értelmezett és kommentált hírekben ott villódzik a Monarchia 1914. és 1917. közötti hátországa, de csak a másik hadakozó csoportosulás fénytörésén keresztül, ahogy utóbbi is csak a német és osztrák–magyar felhangokkal érdekes a jegyzetíró számára. Evvel az egyszerre mindkét oldalt megmutató és az egymásra vonatkoztatással saját véleményét sem titkoló magatartással kilépett a kezdeti eufória, majd a fokozatos csömör világából, és az aktualitásokon túl érzékeltetni tudta magának a háborúskodásnak a korokon túlnyúló, embertelen jellegét is. A sajtó szemlézése, később a közhangulat beemelése háborús jegyzeteibe, amelyek most jelennek meg először önálló kötetben, az igen gazdag, közeli évfordulós évek számtalan új, korabeli forrással bővült világháborús irodalmán belül is egyedi színekkel bírnak.[44]

* * *

Ambrus Zoltán írói hagyatéka, személyes iratai, okmányai az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattárában találhatók, jelzetük: Fond 471. A kiadatlan levelezést, kéziratokat, színháztörténeti dokumentumokat és számtalan más érdekességet tartalmazó dobozokban a Háborús jegyzetek kéziratai, kézirattöredékei is megtalálhatók. Egy részük sérült, feltehetően az 1944-es háborús pusztulás nyomait őrzik, amikor a front átment a gödöllői házon, ahová lánya és unokája Fallenbüchl Zoltán) a fővárosból a hagyatékot menekítette. A részben ceruza-, részben tintaírású oldalak mindegyike számtalan javítást tartalmaz – sajnos Ambrus végleg olvashatatlanná tette az első megfogalmazások egyes szavait, kifejezéseit –, ami feltehetően a cenzúra miatti önfegyelmezést, öncenzúrát, illetve a nyelvi pontosságra törekedést mutatja. Annak vizsgálata, hogy a kéziratok szövege milyen összefüggésben áll a megjelent jegyzetekkel, egy későbbi kutatás tárgya lehet. Mintaként álljon itt néhány sor az Álhír, mely még hírré válhatik című cikk első bekezdésének kézirat szerinti átírásából, amely a javítások jellegét és mennyiségét mutatja:

Ugy kezdődött, mint egyik-másik opera nagy jelenetének a bevezető zenéje. Pianisszimó, mely az éjt, a csendet és a tökéletes nyugalmat jelenti |: csak a víz csobogása hallatszik folyton, halkan, mint egyhangu altató dal.:| De egyszerre, mintha <…>: az alvó természet megrezzenne és a <…> szél ||: felsóhajtana.:||:| Aztán valami meghatározhatatlan zümmögés, melyből végűl cirpelés hangjai válnak ki. A ciripelés mind erősebb, elnyomja a széllóbálta fák <…> susogását, messzebbre terjed, acélos erőre kap és minden más hangnak fölébe kerekedve, éktelenül élessé, szinte siketítővé válik. Majd békakurutyolás kezdi kísérni a cirpelés veszett tombolását, a brekekézés és kovákolás <…> < |: …:| > |: innen is, onnan is:| növekszik, a fák lombjai mind gyakrabban és mind erősebben fohászkodnak, zizegnek, a szél |: egyre nagyobbakat:| süvölt <…> s az előbb még lágyan […]

Első átlapozás után úgy tűnik, hogy a dobozokban csak azoknak a cikkeknek a kéziratai találhatók meg, amelyek a Nyugatban jelentek meg, s hogy ténylegesen a közlés alapjai ezek voltak, arról néhányon a nyomdai utasítás tanúskodik. Fennmaradásuk lehet a véletlen következménye, ugyanis a nyomdák legfeljebb határozott kívánságra adták vissza a szerzőknek kézirataikat. De az is elképzelhető, hogy Ambrus tervezte összegyűjtött kiadásukat, csakhogy 1917 tavasza után a Nemzeti Színház igazgatása elvette az energiát, 1920 után pedig már időszerűtlenné váltak. Kiadásra való előkészületre utal az is, hogy a hagyatékban megtalálható néhány jegyzet újságkivágata is, amelyeken autográf javítások láthatók. Nem tudni, hogy ezek a véletlen következtében maradtak-e az utókorra, vagy Ambrus összes háborús írását javította-e megjelenés után, csak a többi elveszett. Mindenesetre az alábbi javítások belekerültek a főszövegbe, a nyomtatásban megjelent változatok pedig a jegyzetekben olvashatók:

Barátunk, Roosevelt – naiv fé<ltékeny>|: ktelen:|séggel

Háború mindenütt – Csak nem azokról az unokákról van szó, akiknek nagyapái számára a háború csupán jó üzlet, |: alkalom arra, hogy vagyont szerezhessenek:| az ivadékaiknak

A holnap irodalma – semmi se termész|: et:|esebb, / a legtöbb igé|: r:|etet / harcoló franciá<k>nak / irodalomnak

Polyphagia – gyermek|: ek:|nek / vendég<ek>nek / Fleisc|: h:|fressen / mélázott a népdal<o>|: u:|k

A hazugság mint fegyver – megko|: n:|dult [a nyomtatásban sajtóhiba] / antwerpe<r>: n:|ri [a nyomtatásban sajtóhiba] / Times-b<e>|: a:|n / kipellengérzése [sajtóhiba] / legszor<g>osabb / jövendölgette – |: nagyobb méretűek lettek:| a hazugság<ak>|: ok is, annyira hogy –:| / titkolózásnak a sötétségében|: a:|

A hagyaték emellett tartalmazza az Ambrus által olvasott hírek, tudósítások cikk-kivonatait, amelyek egy részét jegyzeteihez felhasználta, valamint néhány mondatos feljegyzéseit, amelyek, mivel csak magának jegyezte le azokat, sokkal élesebbek, mint a megjelent közlemények. Keletkezési idejük ma már kideríthetetlen, legfeljebb a tartalmuk ad némi felvilágosítást erről. Álljon itt utóbbiak közül is néhány:

A seggnyalás ma a legelterjedtebb szenvedély. Ha az új király[45] seggéért versenyeznek, még érthető, de ha a Lloyd George-éért is!

Tisza felülmulja Caligulát, mert C. csak a lovát neveztette ki konzulnak, T. ellenben az ökrét közoktatásügyi miniszternek, és a többi ökrét is miniszternek.[46]

Nincs áldásosabb valami, mint a háború – mondja Csernoch, a hercegprímás. Vajon ezt mondja-e a lembergi érsek is, aki az oroszok foglya?[47]

A lapokban az „ablak”-ok a zsurnalisztika érdemrendje és vitézségi érmei.

Bókolgatnak egymásnak. A oroszok nem győzik eléggé dicsérni Hindenburgot és Potiereket.[48] A német trónörökös a francia katonákat. A német lapok Joffre[-e]t.[49] Az Armeezeitung a szerbeket, bolgárokat, oroszokat.

Wallenstein tábora. Kalmár detektív a szemeláttára megtámadott |: és bajonettel fenyegetett:| örömlány védelmében igazolásra szólítja fel a katonaruhában lévő, de katonaszökevény és zsebtolvajnak ismert strigolyt, aki állás nélkül való pincér. Ez őt is fenyegeti bajonettjével s mikor a detektív lő, népfölkelő, leitmeritz-i katonák, közönség, villamos kalauz etc. lefülelik a detektívet és segédkeznek hozzá, hogy a zsebtolvaj-strigoly hasonszőrű cimborája a <…> detektív revolverét ennek ellene fordítsa, úgy, hogy ne amazt, hanem önmagát lőjje meg – halálra.

„Kínos volna kifelé minden – mondja Andrássy[50] – ami a nemzet áldozatkészségének lelohadását jelentené.” Mért volna baj, ha az ellenség gyöngébbnek tart, mint amilyenek vagyunk? Az ő baja, ha téved. Ártott Szerbiának, hogy már haldoklónak hittük?[51]

Frázisok:

– Győzni fogunk, mert győznünk kell.

– Akinek jobbak az idegei.

– Az a nép fog győzni, amelyben nagyobb a lelkierő.

– A katonák küzdenek, de az anyák győznek.

1. „Koncentrációs kabinet”. Andrássy, Apponyi,[52] Zichy feltolakodnak minisztereknek a haza érdekében. Tisza azt feleli, hogy a miniszterelnöki állást meg kell tartania a haza érdekében.

2. „Hiba volt” hogy a főváros a sertést, melyet a célból vásárolt, hogy az eladással a rohamos áremelkedést megakadályozza, eladta a bécsi mészárosoknak. Ez nekik csak „hiba” volt.

3. Csupa rossz. Igazán, már csak azért él az ember, hogy a háború után kidühönghesse magát és szabadon átkozódhassék.

4. A saját élhetetlenségemet soha se tévesztettem össze az irodalommal. De az irodalomnak ez a lefosottsága!…

5. „Amerika Cézárja” és más disznóságok.[53]

Örökös öndicsérgetés. És minden héten újra meg újra beterjesztjük a számlát a Habsburgoknak.

Magyar hiúság. Bajorok vették be Plot,[54] a mi seregeink 4 órával később „vonultak be”, azért a „magyar erő és a német szívósség”-nak tulajdonítjuk a sikert. Mindig a magyar katona hősiességéről beszélünk, sohase a bosnyák bakáéról, akik az „önként jelentkezők”, ha veszedelmes feladatról van szó, ujjongunk, ha |: halljuk, hogy Berlinben:| a magyar zászlót is ki kell tárni a „zászlódísz alkalmazásakor” és nem kérdjük, miért hogy ez csak a háború 11-ik hónapjában jut eszébe a német katonaságnak? „Magy. és osztr. vezérkari főnök”-nek nevezzük Conradot.[55] Weiskirchner[56] beszédéből láthatjuk, hogy ezt az örökös öndicsőítést drágán fogják megfizettetni velünk.

A cenzúra hat helyütt is lékel egy olyan cikkben, mely kiírja, mit beszélnek a vásárcsarnokban.

A németek a harcok után gyűjtik a hulladékot. Az írók is.

* * *

Ambrus Zoltánt tartózkodása és választékossága zárta el korától, habár ez csupán válasz volt annak ellentmondásaira, kényszereire, vásári allűrjeire. Szomorkás, önboncoló, de sohasem belterjes, nosztalgikus kisregényei – az Őszi napsugár, a Giroflé és Girofla, a Solus eris, A tóparti gyilkosság –, a magyar próza sajátos színeit képviselő művészregénye, a Midas király azt a vidéki életet, azt a mindennapos kultúranélküliségben megtermett kultúrát, azt az értelmiségi-művészi világképet örökítették meg, amelyet oly könyörtelenül törölt el a történelem, anélkül, hogy lehetőséget hagyott volna erényei továbbélésének. Ambrus idegen maradt, hiszen egy alapvetően a mezőgazdasági kultúrára épülő országban városi író volt, s illúziótlan világot teremtett, amelyben nem csupán a hagyományos nemzeti értékek kaptak helyet, ellenkezőleg, éppen ezek kritikája adja regényei, novellái fontos összetevőjét, anélkül persze, hogy ki akart volna lépni nemzetéből. Idegen maradt, mert regényeiben, novelláiban olyan érzelmi tartományokat sem kerül ki, amelyekkel – saját magukban – a mindenkori olvasók nagy része nem tud, nem akar, nem képes szembenézni. Ráadásul nem marad meg a valóság érzelmi megragadásánál, gondolkodásra, töprengő világlátásra, önértésre is készteti olvasóját, s ez az utóbbi szándék vízválasztó megértésében. Tagadhatatlan, hogy szépprózai munkái inkább a magányos elmélyülésre adnak alkalmat, az olvasó regényei, novellái segítségével önmaga megértésén túl, csak azt követően kaphat igazi bebocsáttatást az Ambrus ábrázolta világba, ám éppen ez hatásának egyik fő összetevője. Forradalmi és nemzetnevelő indulatok hiányoznak írásaiból, ebben is különbözik az általánosan elfogadott hazai írószereptől. A társadalmi folyamatoknál ugyanis jobban érdekli az emberi személyiség, pontosabban ez utóbbit az előbbi fénytörésén keresztül kívánja megragadni. S az is tagadhatatlan, hogy írásművészete felismeréséhez bizonyos beavatottság kell, mert Ambrus nem kerülgeti a kellemetlen tárgyat, de mellőzi a mondanivaló démonizálását; nem arra használja a nyelvet, hogy segítségével mást mondjon, mint amire gondol; változásukban is magáénak vallja mindazt, amit értéknek vél; s néven nevezi másfelől – néha iróniával vegyítve –, amit annak rombolásaként érzékel. Hibáival együtt is szereti hőseit, s azok kiválóságai sem gyengítik el tollát; mer utat engedni a csapongó – de nem rendszertelen és mitikus – fantáziának, a zaklatott léleknek, s képes szikár mondatokkal kikerülni a mindig lesben álló érzelgősség mocsarát. Ambrus védtelenebb volt pályatársai legtöbbjénél, mert őszintébb és kiábrándultabb náluk, s valószínűleg ma is inkább csodálkozással és részvéttel, nem pedig dörzsölt és cinikus valóságismerettel szemlélné a körülötte kavargó világot. Ez az, amire nem tanítva is megtanít. És így lesz Ambrus olvasója is száműzött abba a jelen lévő, ám csak a múltban egzisztáló világba, ahová az író is rögzítette magát. Jólesik arra gondolnunk, hogy volt.

A szövegközlésről

A kötetben olvasható írások a napisajtó (Az Est, a Világ), illetve A Társaság című folyóirat és a Nyugat számaiban jelentek meg. Az egyes közlemények helyesírása különböző, néha még egy cikken belül is. A mai akadémiai szabályzástól elsősorban a magánhangzók ékezésében, az egybe- és különírásban, a kiemelésekben, valamint a központozásban térnek el. Az idegen eredetű szavak helyesírása is ingadozó annak megfelelően, hogy a nyelvi befogadás milyen szintjén voltak a világháborús években. Ezekben a kérdésekben a szövegközlés modernizáló és egységesítő, az akadémiai helyesírást követi. Meghagyja viszont az archaizmusokat, a nyelvjárási alakokat, valamint a zárt-nyílt szembenállásokat. A kiemelések, illetve az idézetek jelölése egyforma a főszövegben, valamint a jegyzetekben. Egy-egy szó, kifejezés idézőjeles közlése – főleg ha a szerző általános értelemben említi, nem egy konkrét kifejezés részeként – akkor maradt meg, ha a macskakörmök az adott szó, szavak, kifejezések jelentésmódosulására, ironikus értelmére utalnak – amennyire ezt utólag el lehet dönteni. Jelölés nélkül javítottak a nyilvánvaló sajtóhibák, illetve egy-két esetben a javítás indokolása jegyzetben olvasható. Néhány esetben, amikor egy-egy szó német, illetve francia változatában is előfordul, megmaradt az eltérő írásmód is.

A kéziratokból közölt szövegrészek átírásához használt jelek

JEL

ÉRTELMEZÉS

< >

áthúzás(ok)/törlés(ek), az áthúzott szöveg a zárójelben található

<…>

olvashatatlan áthúzás(ok)/törlések

|::|

beillesztés, a szöveg a kettőspontok között olvasható

|: …:|

olvashatatlan beillesztés

||::||

beillesztésen belüli beillesztés

[?]

a kérdőjel előtt levő szöveg(rész) bizonytalan olvasata

[!]

a felkiáltójel előtt levő szöveg(rész) biztos olvasata

[…]

szerzői vagy sajtó alá rendezői kihagyás

* * *

A kötet sajtó alá rendezői szeretnének köszönetet mondani Szita Gábornak, az Országos Széchényi Könyvtár kézirattára munkatársának, aki 2014-ben felhívta a figyelmüket a feldolgozatlan Ambrus-hagyatékra.

Függelék

Ambrus Zoltán háborús tematikájú cikkei A Társaság, a Nyugat, Az Est és a Világ című lapokban:

Háború és hazugság, Az Est 1914. november 9., 4–5.

Angol–francia barátság, Az Est 1914. november 17., 4.

Hírlesők, Az Est 1914. november 25., 6–7.

Elvakultság, A Társaság 1914. december 17., [5], [7].

Elégedettség, Az Est 1914. december 29., 5.

A hívatlan vendég, Az Est 1915. január 7., 3.

Ellenséges irodalom, Az Est 1915. január 11., 4–5.

Meddig tart a háború? Nyugat 1915. január 16., 57–60.

Hősköltemények, Az Est 1915. január 31., 9.

„Sales boches!”. Írók a háborúról. A refrén, Nyugat 1915. február 1., 113–121.

Hallgató franciák, Az Est 1915. február 8., 2.

Énekek a magyar parasztról. Szerbia panasza, Nyugat 1915. február 16., 169–171.

Gyermekkatonák, Az Est 1915. február 21., 8.

A háború magasztalói. Az intelligencia pusztulása, Nyugat 1915. március 1., 229–232.

A háború mint életmentő. Albert. Ohnet háborús naplója, Nyugat 1915. március 16., 281–285.

Bojkott, Az Est 1915. március 22., 3.

Tücskök pusztulása, Nyugat 1915. április 1., 347[57]–350.

Háború és olvasmány, Az Est 1915. május 9., 7.

Magyarország és a franciák, Az Est 1915. május 10., 7.

Itália gyöngye, Az Est 1915. május 30., 3.

„Szent egoizmus”, Nyugat 1915. június 1., 583–585.

A pesszimizmus betegei, Az Est 1915. június 13., 3.

Dante utódai, Nyugat 1915. június 16., 680–683.

Háború és alkoholizmus, Az Est 1915. június 27., 2.

Pazar türelem, Nyugat 1915. július 1., 711–714.

Meglepetések, A Társaság 1915. július 15., [3–5].

Mi lesz a háború után?, „Komoly és szomorú kérdés”,Nyugat 1915. július 16., 751–755.

Arras, Az Est 1915. július 18., 9.

„Hja, háború van!”, Agitációs hivatal, Nyugat 1915. augusztus 1., 855–859.

Tolsztoj és a világháború, Az Est 1915. augusztus 13., 6–7.

Szoknyás diplomaták. Nők a fronton, Nyugat 1915. augusztus 16., 897–901.

Írók a háborúban, Nyugat 1915. szeptember 1., 979–981.

Kitartás a rogyásig, Az Est 1915. szeptember 3.

Barátunk, Roosevelt, Világ 1915. szeptember 4., 13.

Háború és népkritika, Az Est 1915. szeptember 5., 13.

A gólyalábú herceg, Nyugat 1915. szeptember 16., 1017–1020.

Viták a háborúról, Az Est, 1915. szeptember 30., 6.

A népjogok őre, Az Est 1915. október 15., 7.

Dernburg indítványa, Nyugat 1915. október 16., 1119–1123.

Háború mindenütt, Világ 1915. október 17., 1–3.

Nagy idők és kis írók, Világ 1915. október 24., 1–3.

Harc a béke ellen, Az Est 1915. október 26., 7.

Árdrágító-divat, Világ 1915. november 7., 11–12.

Doyen tanár úr, Nyugat 1915. december 1., 1360–1364.

A békehajó, Nyugat 1915. december 1., 1411–1416.

A brüsszeli Antigoné, Világ 1915. december 12., 1–3.

A holnap irodalma, Világ 1915. december 25., 9–10.

Polyphagia, Világ 1916. január 1., 9–10.

A szebb jövőért, Az Est 1916. január 6., 6.

Nick Winter és társai, Nyugat 1916. január 16., 113–115.

A hajnal halovány keze. A tisztelt polgárt, Nyugat 1916. február 1., 182–185.

Harc a tisztaságért, Világ 1916. február 13., 9–12.

Bátorság és hősiesség, Világ, 1916. február 27., 7–10.

Kétlakúak. Bombaeső, Nyugat 1916. március 1., 259–265.[58]

Bús magyarok. „Nem vagyok olyan stratéga…” Nyugat 1916. március 16., 325–329.[59]

Gyerekek írnak, Az Est 1916. március 19., 6–7.

A modern háború, Világ 1916. március 25., 7–9.

A síró kalauz meg a nevető. A feketekesztyűs kéz. Pétain tábornok, Nyugat, 1916. április 16., 463–468.

Irodalmunk Németországban, Világ 1916. április 16., 3–4.

A hazugság mint fegyver, Világ 1916. április 23., 9–11.

Osztrák és német kritikusaink, Nyugat 1916. május 1., 544–547.

Záróóra után, Nyugat 1916. május 16., 569–574.

Álhír, mely még hírré válhatik, Nyugat 1916. június 1., 683–686.

A hóhér halála, Nyugat 1916. június 16., 780–783.

A negyedik gyermek. Békedíj. „Margaret Schiller”, Nyugat 1916. július 1., 65–69.

A nyárspolgárról, Nyugat 1916. augusztus 1., 194–199.

Furcsa levelek. Bönke tanár úr felfedezése, Nyugat 1916. augusztus 16., 262–266.

A takarékosság költője. Vincent Antoine, Nyugat 1916. szeptember 1., 324–327.

Mária. A kis kadét, Nyugat 1916. szeptember 16., 366–371.

Mese az előidőkből. Mit szól a külföld? Nyugat 1916. október 1., 439–442.

A közönség. Verhaeren és Maeterlinck, Nyugat 1916. november 1., 645–649.

A tej, Nyugat 1916. november 16., 702–706.

Dohányínség, Nyugat 1916. december 1., 743–747.

Vasutasok, Nyugat 1916. december 16., 874–878.

A nagy fordulat után. „Pro–German”, Nyugat 1917. január 1. 105–110.

Olvassunk többet és együnk kevesebbet, Nyugat 1917. február 1., 280–284.

A háború és a színház, Nyugat 1917. február 16., 391–395.

Mirbeau hazafisága. Edison ódája Franciaországhoz. A párizsi rokkant, Nyugat 1917. április 1., 646–650.

Háború és hazugság

Olvastuk, hogy a belga városokból úgy menekültek az emberek, mint az égő színházból, vagy a süllyedő hajóról. Az utolsó percekben, fejvesztetten, egymás hátán, egymást taposva, vad dulakodással verekedve ki az utolsó közlekedő eszközön az utolsó talpalatnyi helyet. Itt anyák könyörögnek, hogy – ha már nekik le kell maradniok – legalább a csecsemőiket vigyék magokkal a szerencsésebb ismeretlenek; másutt a menekülők százai, ezrei éppen a tűzvonalba futnak, ahol kétfelől lövöldözik össze őket, egyik oldalról az ellenség, másik oldalról a védelmükért harcoló katonák.

Hogyan történhetett meg ez? Miért nem menekültek el azok, aki a menekülést szükségesnek tartották, s akiknek ez módjában állott, már előbb, akkor, amikor könnyen tehették volna, azokban a napokban, mialatt mi már eluntuk, hogy milyen régóta olvassuk a városuk végóráiról szóló híreket? Mert előbb nem tudták, mi történik körülöttük s velök, mert az utolsó pillanatig győzelmi hírekkel áltatták őket. Az egyik város falain már behatolt az ellenség, amikor a város túlsó szélén még ott szaladgáltak a plakátragasztók azzal a hirdetménnyel, amely nyugalomra intette, és maradásra szólította fel a lakosságot.

Hittük volna-e, hogy a valóságot ennyire el lehessen rejteni nagy tömegek elől, abban a korban, amikor a hírszolgálat tökéletesebb, mint valaha?!

Hiszen régente se a bajból bajba sodródó hadsereg sietett elsőnek hirdetni a vereségeit. Mindig úgy volt háborús időkben, hogy az érdekeltek szépítgették és takargatták a szomorú valóságot, ameddig lehetett. De a régibb háborúkban akkor is, amikor még nem volt távíró és telefon, szép lassan a primitív, de természetes, mesterségesen még meg nem akadályozott hírzajlás révén mindenki tisztába juthatott afelől, hogyan állanak a dolgok – az a tömeg is, amelyet legközelebbről érintett a baj.

Most a hazugságból felhőkarcolókat építettek. Hazugsághegyek állják el a lehetőségét annak, hogy tisztán lássanak azok a tömegek, amelyeknek csak éppen ez a tisztánlátás maradna az egyetlen szerencséjük. A világháború legnagyobb újsága nem a tengeralattjáró hajó meglepően nagyszerű használhatósága, hanem a hazugságnak az a nagyarányú alkalmazása, amelynek korábbi példáiról, még csak egyetlen precedenséről se tud a történelem. A hazugság, a nevetnivalóan szemérmetlen, de amellett kolosszális méreteiben szinte megdöbbentően borzalmas hazugság ennek a háborúnak olyan új fegyvere, mint a 42-es mozsár.[60]

Érthető, hogy az antant, 42-esek és egyebek híján ehhez a fegyverhez folyamodott. Kezdettől fogva azon fáradozott a legkitartóbban, hogy a semleges államokat a maga pártjára édesgethesse. Hogy ezt elérhesse, okvetetlenül[61] szüksége volt nagy győzelmekre, ha igaziakban nem lehetett része, hát koholtakra. De ha érthető volt is ez a számítás, nem vált be. A semleges államokat nem sikerült félrevezetnie, csak azokat a polgárokat csalhatta meg, akiket védeni akart.

És máris látni, hogy ennek a most először próbálgatott új fegyvernek a használata szükségképpen megbosszulja magát.

Nincs kétség afelől, hogy a hadvezetés nem árulhatja el a terveit, a mozdulatait stb., és hogy néha el kell hallgatni egyebet is annak érdekében, hogy meg ne rendüljön a közvéleménynek komoly ok nélkül is könnyen meg-megingó bizakodása, ami azután rossz hatással lehetne a harcolókra is. De vannak, akik az antant hazugsággyártásának védelmezésében továbbmennek, és azt mondják, hogy ilyen időkben ábrándjainknak tényekként s a vereségnek győzelemként feltüntetése, meg mindaz, ami nem igaz, de egy kis örömöt kelthet, szóval a hazugság szinte jótétemény. Mert ez az áldott hazugság óvja meg a sok kishitűt a meddő aggodalmaktól, ez ad reményt, meg édes illúziót, és ez ad képességet az erőnek a végső megfeszítésére, ha erre kerül a sor.

A belgiumi példák meggyőzhetnek bennünket arról, hogy tévednek azok, akik így okoskodnak.

Az igazsággal való megismerkedés annál fogva, hogy minden – akármilyen kellemetlen – átlátás preparál a következőre, és szinte megedz vele szemben, sohase lehet olyan lesújtó, megzavaró, csüggesztő és elernyesztő, mint az az ijedtség, mely csak azt fogja el, aki szép álmokból zuhan le a keserves valóságra. Az igazság elviselésére rendkívüli ereje, szinte kimeríthetetlen tehetsége van az embernek – addig, amíg ezt az erőt meg nem bénítja, el nem zsibbasztja a meglepetés. Amint sokan tapasztalhatták, hogy idegeik gyötredelmesebbnek találták a szörnyű bizonytalanságot, mint a keserves bizonyosságot, tapasztalhatták azt is, hogy lassankint szinte meg lehet barátkozni nem egy olyan bajjal, mely a meglepetés pillanatában elviselhetetlennek látszott. A láztalan megismerés mögött már ott van az új remény. Csak a lázas ijedtséggel, a pánikkal jár együtt a fejvesztettség, mely az embert a puszta életéért remegő állattá alacsonyítja, s a pánikot mindig csak a váratlan idézi elő. A hirtelen kizökkenés a kellemes elszórakozásból, a szép álmokból, vagy abból a biztonságérzetből, mely csupa hazugságon épült.

Úgy látszik, a sokaságbolondító, jó öreg hazugság is ott lesz azok közt az avas rongyok közt, amelyeket ez a véres háború végképpen lejárat.

Angol–francia barátság

Az angolok századok folyamán sokat háborúskodtak a franciákkal, s a harcaikból eredő kölcsönös gyűlölködés nagyon sok nyomot hagyott az irodalmukban. A francia irodalomban többet, az angolban kevesebbet. Az angol még a gyűlölködésben is haszonleső tud maradni, ha a francia íróból ki-kifakadó angolgyűlölet minduntalan éles – és többnyire elmés – invektívákkal halmozta el a képmutató, kapzsi, perfid és embertelen John Bullt, az angol gallofóbia ezért a legszívesebben úgy állt bosszút, hogy nem szerette észrevenni a francia írót; és ha – tekintettel színházi és kölcsönkönyvtári közönségére – mégis rászorult, egyszerűen annektálta a francia szellemi terméket, fordítását a szerző nevének elhallgatásával anonim eredetiként vitte a fogyasztója elé, és nem fizetett érte, de századszor és ezredszer se fizetett mindaddig, míg ettől az ősi szokásától az új időknek a kontinensen is elharapózó élelmessége John Bull mestert végleg el nem penderítette.

De azért nyomtatvány formájában gyakran kitört az angolokból a gallofóbia, ami pedig a franciák angolgyűlöletét illeti, ez olyan szorgalmas vulkánnak bizonyult, mely a forró lávatömegek kilövöldözésében századokon át csak nagyritkán tartott hosszabb szüneteket. A tollal való ellenségeskedésnek ezek a régi emlékei ma már nem érdekesek. És ha valaki ma a franciákat például Voltaire-re emlékeztetné, aki Anglia történetét a hóhérok történetének nevezte, ezek joggal azt felelhetnék: hja, tempora mutantur et nos mutamut in illis![62] De ma is érdekes az, hogy miképpen vélekednek és írtak egymásról a franciák meg az angolok abban az időben, amikor államférfiaik azt a fegyverszövetséget kötötték, amely nélkül most aligha tört volna ki a világháború.

Azalatt ugyanis, míg diplomatáik csendben alkudoztak, hogy nyélbe üthessék az antantot, a hosszú béke idején egész kis irodalom keletkezett, amelyben franciák és angolok válogatott kedvességekkel dum-dumozgatták[63] egymást; Max O’Rell[64] könyvei, kivált John Bull és szigete, Hector France[65] kötetei John Bull hadserege, London éjszakái