VANESSA FEWINGS

ELRAGAD

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Enthrall Her (Enthrall 2#)

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © 2014, Vanessa Fewings

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 978-615-6022-68-4

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Anne Rice-nak,

az újítónak, tanárnak és támogatónak

„Mindaddig, amíg a tudattalan tudatossá nem válik, a tudatalatti fogja irányítani az életed, és te sorsnak fogod hívni.”

Carl Jung

1. FEJEZET

ÚJRA MEGRÁNTOTTAM A CSUKLÓMAT, megpróbáltam kiszabadulni a bilincsből, amely a négyoszlopos ágy fejrészéhez rögzített. Tíz perce feküdtem ott, egyszerre voltam izgatott és csalódott. A kikötés fura dolgokat művelt a testemmel. A lábujjam begörbült a várakozástól. Cameron Cole stílusát sötét fabútorok jellemezték, letisztult, elegáns darabokkal kiegészítve, mint ez az ágy is, a magas háttámlájú szék a sarokban, a mahagóni ruhásszekrény amott, és a lapos képernyős tévé a falon.

Levettem a szemem a fölöttem himbálózó ezüstláncról, mélyen beszívtam a levegőt, hogy megnyugodjam, újra a berendezés felé fordítottam a figyelmemet, elismételtem a szavakat, amelyeket akkor mondtam, amikor eljöttem Malibuból. A szavakat, amelyek örökre megváltoztatták az életemet. Azokat, amelyek azt jelentették, nincs visszaút.

Itt nem egy szerelmes éjszaka előhírnökeként bilincselte az ágyhoz a barátnőjét. Nem, ő a legjobb barátja barátnőjét bilincselte az ágyhoz. Remélte, hogy a lány elárulja, mi a fenét keres itt, kihívó fűzőben, combfixben és tangában. Szinte tökéletes szőke frizurám és a sminkem leplezte zsenge huszonegy évemet. Ellenállhatatlanul dögös akartam lenni.

Cameron arckifejezéséből nehéz volt megállapítani, hogy sikerült-e. Lazán az ajtófélfának támaszkodott, szmokingja kiemelte megszokott, tökéletes megjelenését. A nyakkendő hiánya és a nyitott gallér sejteni engedte, hogy talán engedett agresszív viselkedéséből.

Belekortyolt a sötét borostyánszínű alkoholba.

– Kikapcsolnád? – kérleltem.

Megrázta a fejét.

Az ő bilincse és az ő egyik hálószobája volt az ő milliódolláros Beverly Hills-i villájában. Bíztam Cameronban, de tényleg. Hogy is ne tettem volna? Köztiszteletben álló pszichiáter volt, és ő szerezte nekem a titkárnői munkát az Enthrallban, Los Angeles elit szadomazoklubjában. A gazdagok kiélhették itt a legsötétebb fantáziájukat. Az Enthrall titkárnőjeként anyagi szabadságot élveztem, mindamellett sokkal hamarabb lettem felnőtt.

Tudnom kellett, hogy Cameron arckifejezése nem dühöt tükröz.

Persze nem volt ismeretlen a számomra a világ legcsinosabb vonásairól sugárzó arckifejezés, amelytől azt várta, hogy döbbenten elhallgassak. Nem segített, hogy a zsenialitása túlszárnyalta a szépségét.

Intelligens arcát rövid, koromfekete haj keretezte. Gesztenyebarna szemével a vesémbe látott. Az Enthrall igazgatójaként kénye-kedve szerint vette fel és rúgta ki az alkalmazottakat. Engem kiemelt az ismeretlenségből, csak éppen nem az adminisztrációs képességeim fogták meg, hanem az ártatlanságom.

Arra használt, hogy megmentsem a legjobb cimboráját, Richard Bootht, a megszállott veszélyhajhászót. Richard szerint semmi sem tett olyan jót az adrenalinszintjének, mint egy jó kis úszkálás a cápákkal. Szembenézett a veszéllyel, és bemutatott neki.

Mégis bálványoztam az én gyönyörű Richardomat. Előtte nem ismertem a szerelmet. Ez az érzés hozott ide ma éjjel. Bármire hajlandó voltam, hogy megőrizzem a számomra legfontosabb kapcsolatot.

– Dr. Cole – próbálkoztam ismét –, azt mondta, bármikor beszélhetek magával.

– Cameron. – Dominanciát árasztva sétálgatott.

Olyan férfi volt, akinek bármit el lehet mondani. Bár nem szerettem volna kiábrándítani. Olyan magasra tette a lécet, hogy a körülötte lévők nem tudták átugrani.

A jól ismert lassú, egyenletes lépteivel úgy uralta a környezetét, hogy közben meg sem szólalt. Nem tudtam levenni róla a szememet. A nők és a férfiak egyaránt utánafordultak. Lézerpontos felfogása elősegítette az általa óhajtott eredményt. Kedves volt, mindig tudta, mit és mikor mondjon, és ettől az intenzitása ellenére is könnyűnek és kiegyensúlyozottnak érezte magát az ember.

Kíváncsi voltam, milyen lehet bejutni a koponyájába. Ha a változatosság kedvéért fordulna a kocka. Csodálatra méltó tehetséggel vette észre a felszín alatt az elkerülés jeleit. Cameron maga volt a rejtély. A város leggyönyörűbb női vették körül, de már több hónapja ismertem, és egyszer sem láttam együtt szeretővel. Csupán az örökké bizakodó alávetettek zsongták körül a partikon. A képtelen hódítás csábítása.

Cameron az ágy szélére kuporodott, ami kissé besüppedt alatta. Közel volt. Túl közel. Elég közel ahhoz, hogy megcsapja az orromat a kölnije fuvallata, amely a testem minden sejtét felgyújtotta.

Tudta, mekkora hatással van rám. Újra megrántottam a bilincset, ami rosszallón megcsörrent.

Cameron szája szeglete vidáman felfelé görbült.

– Mia, ha valaha még egyszer hívatlanul beállít valamelyik ingatlanomba, nem vállalok felelősséget a tetteimért. Megértette?

Az ágykeret felé csúsztam.

– Érdekes válasz.

Koncentrálj, Mia, figyelmeztettem magam. Kérdezz rá! Mondd ki! Csináld végig, amiért idejöttél!

A combom közét megbizsergette az izgalom, elképzeltem, mi vár rám, ha végig merem csinálni. Az Enthrall dominái, akiket én szeretetteljesen csak „lányoknak” nevezek, elárulták, Cameron képes elérni, hogy egy nő elájuljon a gyönyörűségtől. El is hittem. A puszta jelenlététől is elszédültem.

Lézerpontos érzékelése mellett esélyem sem volt. Mámorító volt.

Egyetlen nő sem lett volna képes ellenállni neki, ha elég szerencsés volt hozzá, hogy felkeltse a figyelmét. Áradt belőle a nyers szexualitás. Az a fajta, amely bekúszik az ember bőre alá. Az a fajta, amitől benned reked a szó. Még az is fensőbbséget árasztott, ahogyan a poharát letette az éjjeliszekrényre.

Megcsillant a fény az ónixfekete bilincsen.

– Mia – mély, iskolázott hangja volt –, legközelebb más helyet válasszon, ha fel akar bukkanni az éjszaka kellős közepén. Mondjuk, a Bailey’st. Az való a legjobb barátaimnak.

– A Bailey’st kiadtuk Tarának. Ma van az anyukája születésnapja.

Felvette a poharat, megcsörrentek benne a jégkockák.

– Kér egy kortyot?

A pohárhoz érintettem az ajkam, ott, ahol korábban az övé volt, és ő megbillentette. Megborzongtam a torkomat égető fanyarságtól. Belenyúlt a pohárba, kivett egy jégkockát, és a számba dugta. Ellenálltam a kísértésnek, hogy az ujjába harapjak, hálás voltam, amiért az olvadó jég enyhítette a perzselő érzést.

Cameron úgy viselkedett, mintha a szexuális feszültség megszokott lenne a számára, határozottan, de ráérősen a poháralátétre tette a poharat.

– Árulja el, mi jár a fejében – szólalt meg.

– Richard nem hajlandó erről beszélni.

– Erről?

– Hogy alávetett legyek.

– Említette az aggályait – húzta össze a szemét Cameron.

Hát persze. Richard és Cameron a legjobb barátok voltak. Mindent elmondtak egymásnak. Az élet tökéletesen alakult, a kapcsolatom virágzott, a bizalmam megszilárdult, egyre meghittebb volt a viszonyunk. Eldöntöttem, hogy Richard alávetettje leszek. Pár nappal később meghiúsult az álmom. A feje tetejére állt minden, amit tudtam, felbukkant egy rút családi titok, és szétesett az életem. A sötét leleplezéstől zuhanórepülésbe kezdtem.

És Richard meggondolta magát.

Ha volt valami, amihez jól értettem, az a szolgálat. Bár nyilvánvalóan kiakasztotta Richardot, ahogy megküzdöttem az üggyel. Valami másra számított, a körülmények halálra rémült áldozatára. Nem hitte, hogy ilyen gyorsan túlteszem magam rajta. Hogy továbblépek. Azt gondolnád, hangos ováció fogadta a lelkierőmet, amivel magam mögött hagytam a családi traumát, de nem. Richard úgy bánt velem, mintha porcelánból lennék.

Ezek a férfiak nem arról voltak híresek, hogy segítenek a múltjukkal küszködő áldozatoknak. Fájdalommal űzték el a fájdalmat. Nyilvánvalóan nem az én esetemben. Én még nekik is túl megtört voltam.

– Ossza meg velem a gondolatait, Mia – zökkentett ki Cameron az álmodozásból.

Nem akartam most erről beszélni. Nem akartam, hogy az apám árulása betolakodjon ebbe a pillanatba. Az után, hogy összeszedtem a bátorságomat, és idejöttem. Egyedül voltam egy szobában a leghihetetlenebb pasival, akivel valaha találkoztam, természetesen Richard kivételével, és Cameron volt az egyetlen, aki megmenthette a kapcsolatunkat.

Koncentrálnom kellett.

Cameron nem csupán a beszélgetés mestere volt, a hallgatás művészetét éppúgy elsajátította. Azt akartam, hogy ő mondja ki a szavakat, amelyeket én képtelen voltam.

– Mennyi ideje él itt? – kérdeztem, hogy megtörjem a feszült csendet.

– Már jó ideje az enyém ez az ingatlan. Itt fogadom a vendégeimet. A családom a városba utazik, így elő kell készítenem a házat.

– Le akarja nyűgözni őket?

– Nincs ilyesmire szükségük.

– A ház a Venice Beachen túl kicsi?

– Nincs jó helyen. Túl sok a turista.

– És a Chrysalis? – átkoztam magam, amiért ilyen ostobaságokat kérdezek.

Cameront mintha mulattatta volna.

– Nem hagyhatom, hogy egy meztelen, lúdtalpas fickó feltűnjön a semmiből, és halálra rémítse Rose nagynénémet, ugye?

– Az nem lenne jó.

– Az nagyon rossz lenne. – Ezerwattos mosolyt villantott. – Igazán nagyon rossz.

A Chrysalis különleges fétiskastély volt, amelyet a világ különböző részeiből érkező gazdag ügyfelek látogattak, hogy kiéljék a fantáziáikat. Los Angeles legjobbjai buliztak itt a végsőkig, és Cameron Cole volt a nagymester.

Talán tényleg terápiára volt szükségem. De akkor sem akartam, hogy a gondolataimban kurkásszon. Ezt megígértem magamnak, mielőtt átléptem a valaha látott legnagyobb előszoba küszöbét.

– Egyedül lakik itt?

– Beszéljünk inkább magáról…

– Az édesapja is jön? – kérdeztem lazán. – Nagyszerű lesz.

– Mit keres itt, Mia? Kérem, térjen a lényegre. Késő van.

Meg tudtam csinálni. Készen álltam. Felkészültem a sokszor begyakorolt szavakra.

– Mia – győzködött.

– Azt akarom…

– Hallgatom.

Képtelen voltam kinyögni.

– Ó – mondta komoran. – Azt akarja, hogy megtanítsam, hogyan legyen jó alávetett.

2. FEJEZET

CAMERON ENYHÉN MEGRÁZTA A FEJÉT.

Levette a zakóját, átvetette a szék magas háttámláján, és az ágy túloldalához lépkedett. Felmászott, mellém feküdt, a felvert párnára fektette a fejét, és kinyújtóztatta hosszú lábát.

Valamit írt a BlackBerryjén. Feltételeztem, hogy Richarddal tudatja az ittlétemet.

– Dühös – mondtam szelíden.

– Nem vagyok dühös – közölte, és elmosolyodott.

Mintha soha nem csókolóztunk volna. Ez volt az első fizikai kapcsolatom vele az Enthrall kínzókamrájában. Az az intim pillanat nem volt öncélú. Csak azért csábított el, hogy átadjon Richardnak.

Először kicsit ijesztőnek, sőt szokatlannak találtam a módszerét, de amikor jobban megismertem, értékelni kezdtem bájos párközvetítő tehetségét. Napok, hetek teltek el, mire az igazság rám zúdult, mint eső egy viharos napon, lehullt a szememről a hályog, és vissza tudtam tekinteni. Cameron abban a reményben flörtölt velem, hogy felkelti Richard érdeklődését. Soha nem az volt a lényeg, hogy mit akar Cameron. Nem érdekeltem igazán. Csupán játékszer voltam. Így biztonsággal fantáziálhattam róla. Ez a férfi nem az én szintem volt, a saját szavaival élve a fekete mágia szakértője a BDSM legnagyobb fokú mestereként volt ismert.

Elcsitult a kaland mámorító borzongása, és én megkönnyebbültem, amiért kikosarazott. Mégis, mi a fenét gondoltam?

Cameron zsebre dugta a telefont.

– Takarózzunk be. – Szorosan behunyta a szemét. – Aludjunk egyet.

Nem értettem, hogyan lennék képes aludni, de azért magamra húztam a paplant. Dermedt bőröm hálásan fogadta a meleget. Cameron fölém hajolt, és bebugyolált. Ettől az apró gesztustól biztonságban éreztem magam.

– Megígéri, hogy nem kóborol el? – kérdezte.

– Ígérem.

Kiszabadította a csuklómat a bilincsből. Megcirógatta ott, ahol a fém kidörzsölte a bőrömet, csillapította a fájdalmat. Elhelyezkedtem az ágyon, a simogatása segített álomba merülnöm.

Itt nem értek el a rémálmok.

A hajamban kúszó gyengéd ujjak ébresztettek. Pislogva vettem észre az ágy szélén ülő Richardot.

– Szia – köszöntött.

Aranyszőke fürtjei borzasan meredeztek. Szép, napbarnított arcára kiült a köztünk növekvő feszültség. Tengerkék szemében szinte mindig kétség tükröződött. Tépett dizájnerfarmerja és pólója arra utalt, hogy rohanvást indult el.

Cameron még mindig itt volt. A hátát a fejtámlának vetve ült, Richardot nézte.

Felkészültem a veszekedésre.

– Talán példát veszek Cameronról, és ezentúl az ágyhoz bilincsellek.

– Milyen volt az utad? – kérdezte Cameron.

– Nem volt forgalom – Richard végignézett a fűzőmön, aztán aggodalmas pillantást lövellt Cameron felé.

Cameron felvont szemöldökéből ítélve ő és Richard a néma kommunikáció alatt ugyanarra gondolt.

Richard lejjebb húzta rólam a takarót, az ujjhegye végigvándorolt a fűzőm mellrészén.

– Ugyanez volt rajtad, amikor először vittelek a kínzókamrába.

– Emlékszem – pironkodtam, és azt kívántam, bárcsak ne említette volna Cameron előtt.

– Jól áll.

– Az volt az utolsó alkalom…

– Volt egy megállapodásunk – mondta Richard. – Te szegted meg.

– Megígérted, hogy folytatod a kiképzésemet. – Dacosan felszegtem az államat. – Visszavontad az ígéretedet.

– Felfüggesztettem a kiképzésedet – csattant fel.

– Miért? – vágtam vissza.

– Már a második terapeutához jársz. És most sem vagy hajlandó beszélni.

– Ezt ne most vitassuk meg.

– Nem, Mia, beszélnünk kell róla – erőltette Richard.

– Unalmas – mondtam. – Különben is, végig a terapeuta beszél.

– Mondd el nekünk most – biztatott Richard.

Biztos voltam benne, hogy megbánta a szavait.

– Csak három nappal később mondtad el. Három nappal az után, hogy megtudtad, az apám életben van.

– Olyan boldog voltál – mondta Richard. – Nem akartam összezúzni az életedet.

– Nem volt jogod várni.

– Tudom, hogy elcsesztem.

Felnyomtam magam az ágy háttámláján.

– Mindvégig tudtad.

– Igazad van. Nincs más mentségem, mint hogy azt akartam, boldog legyél.

– Ha Scarlet nem adta volna oda azt az aktát, amelyikben a múltamban kutakodtál, semmi sem derül ki.

Cameron az oldalára fordult, és a tenyerére fektette a fejét.

– Ezt hívják háttérellenőrzésnek, Mia. A nyomozó az utasításaimat követte. Ezért fizetem. Nem volt semmi vészjósló ebben az eljárásban.

– Nem, az egyetlen vészjósló benne az apám.

– Jó, hogy beszélünk Napáról – mondta Richard.

– Remek szőlőskertjeik vannak. – Cameronra pillantottam. – Nagyjából ennyi.

– Önző voltam, hogy nem szóltam azonnal, amikor rájöttem – vallotta be Richard. – Tudtam, hogy ez megváltoztatja a kapcsolatunk dinamikáját.

A szavai összetörték a szívemet.

– Mindketten fáradtak vagytok – mondta Cameron. – Maradjatok itt, szívesen látlak benneteket.

Magamra húztam a paplant.

– Nincs szükségem terápiára.

– Beszéljünk róla – mondta Cameron.

– Inkább ne – hárítottam.

Cameron felült, hivatalos testtartást vett fel, ezzel szerezte vissza az irányítást.

– Először is, maga rendkívül kiegyensúlyozott, fiatal nő. Csak azért hisszük, hogy a terápia segíthet, mert az utóbbi időben a stressz jeleit mutatja.

– Bébi, lefogytál – mondta Richard. – Nem eszel rendesen.

– Kicsit csökkent az étvágyam. De ez a boldogságtól van.

– Vitatkozó kedvedben vagy – mondta Richard.

Vállat vontam.

– Megvan a saját véleményem. És szeretem megosztani.

– Hogy létezik, hogy az apád árulása nem volt rád hatással? – kérdezte Richard.

– Túl vagyok rajta.

Richard Cameronra pillantott.

– Dr. Lucy Raul kiváló terapeuta – jelentette ki Cameron. – Nos, ha vele sem létesít kapcsolatot…

– Miért ne lehetne maga a terapeutám? – kérdeztem. – Richard terapeutája, és a barátja is.

– Kivételes körülmények – jegyezte meg Cameron.

– Mia, Napa óta zaklatott vagy – mondta Richard. – Amióta láttad apádat…

– Az apám apját. Legalábbis ezt akarta velünk elhitetni.

– Nos, most már tudja, maga tisztában van vele, hogy nagyon is él – mondta Cameron. – Talán összehozhatnék egy találkozót.

– Ne merészelje!

Richard döbbentnek tűnt.

– Sajnálom – mentegetőztem.

Cameron rám irányította lézertekintetét.

– Jól csinálja. Folytassa.

– Akár halott is lehetne. Halottnak tettette magát, hogy új életet kezdhessen az új feleségével. – Kirántottam a kezem Richard szorításából. – Jól vagyok. A terápia olyan, mintha felkavarnánk a sáros vizet. A gazdagok luxusa.

– Annyira bosszantó vagy – mondta Richard.

– Miért kell azt a sok szart felkavarni?

– Sokkal inkább a levegő megtisztításáról van szó – szólt bele Cameron.

– Richard, nem miattad vagyok feldúlt – mondtam. – Magamra haragszom, amiért bíztam benned.

Richard megbántottnak tűnt, szörnyen éreztem magam, legszívesebben visszaszívtam volna.

– Ahhoz, hogy elmerülj a mi különleges életstílusunkban, bizalomra van szükség – mondta halkan Cameron.

– Richard, az első szeánszunkon nagyon közel éreztem magam hozzád – mondtam.

– Csak a lábujjadat nedvesítetted be – mondta Richard. – Leszámítva azt, amikor engedély nélkül bementél a Chrysalisba, soha nem láttad, mit csinálunk.

– Mi van a kínzókamrával? Elvittél oda egy szeánszra.

Richard együttérzőn nézett.

– Könnyű ügetés volt.

Cameron bólintott.

– Azt próbáljuk magával megértetni, hogy a BDSM-nek van egy pszichológiai oldala, és ez nagyon heves. Mielőtt valaki alávetett lesz, fel kell építeni a bizalmat.

– Én kiegyensúlyozott vagyok. Épp most erősítetted meg.

– Igen, az vagy, de nem bízol bennünk – vetette fel Richard. – Te magad mondtad.

– A bizalmat el kell nyerni – motyogtam.

– Azonnal szólnom kellett volna az apádról – ismerte be Richard. – Meg akartalak óvni. Szeretlek, és fontos vagy nekem. Mit kéne még tennem, hogy visszaszerezzem a bizalmadat?

– Engedj be az életmódodba.

Richard Cameronra pillantott.

– Kemény intézkedéseket kell foganatosítanunk.

– Miféle intézkedéseket? – érdeklődtem.

Richard nem vett rólam tudomást, továbbra is Cameronra nézett.

– Egy mester szakértelmét.

Kirázott a hideg a várakozástól.

– Eltaláltad – suttogta Cameron. – Azt hiszem, úgy tisztességes, ha megadjuk neki, amit kér. Kezdjük lassan.

Richard újra felém fordult.

– Mia, először is meg kell nyílnod nekem.

Összefontam a karom a mellkasom előtt.

– Akkor ez egy nem? Ez a válaszod?

– Richard azt állítja, hogy rémálmai vannak – mondta Cameron.

Megpróbáltam elűzni a legutóbbi éjszakai lidércnyomást, a homályos emléket, amelyben egy csónakon sodródtam a nyílt tenger felé, el Richardtól és Camerontól. Attól a két férfitól, akik vették a fáradságot, hogy megismerjenek. Hogy szeressenek.

Bailey-n kívül soha nem éreztem ilyesmit senkivel. A valahová tartozás érzése volt.

– Meg kéne fejtenünk az álmait – szólalt meg Cameron. – Említse meg őket dr. …

– Kitiltott a Chrysalisból. – Vádló pillantást lövelltem felé.

– Rohadtul gyűlölöm a káoszt – csattant fel Richard.

Cameron intett, hogy nyugodjon meg.

– Térjünk vissza az apjára, Mia. Richardnak igaza van. Biztosan tudnunk kell, hogy felépült ebből a sokkból, mielőtt…

– Olyan, mintha egy szökőár lenne a szavaim mögött – vágtam közbe. – Mi lesz, ha elsírom magam, és többé nem tudom abbahagyni? Nem akarom, hogy a múltamnak ekkora hatalma legyen fölöttem.

– A legjobb, ha megnyílsz, és magad mögött hagyod ezt, bébi – mondta Richard. – Jobban fogod érezni magad.

– Ennyire megrémít a fájdalmam? – kérdeztem.

– A legjobbat akarom neked – kapta el a tekintetét.

– Nekem te vagy a legjobb. – Megszorítottam a kezét. – Attól félsz, nehogy még jobban összetörj, ugye?

– Hogy tudnék együtt élni magammal? – suttogta.

– Azt hiszed, olyan vagyok, mint Emily? Azt hiszed, nem vagyok elég erős.

Richard beletúrt a hajába. Fáradtnak, megviseltnek tűnt, mintha felemésztette volna a benne tomboló harc.

Nagyot nyeltem.

– Richard!

– Igen – válaszolt halkan. – Mint Emily.

Övön aluli ütés volt felhozni a volt menyasszonya halálát, de nem gonoszabb, mint megtagadni tőlem a szükséges gyógyulást. Emily az elvesztett szerelme volt, akivel New Yorkban élt együtt. A felső tízezer elegáns, társaságbeli tagja, aki felvágta az ereit, amikor Richard apjának pénzügyi botránya az ő családját is érintette.

Cameron lecsúszott az ágyról, nyújtózkodott.

– Ideje, hogy ti ketten igazán megbeszéljétek a dolgokat. Meg kell bíznotok egymás érzéseiben. Tegyétek félre a félelmeket, és osszátok meg egymással az aggodalmaitokat. Ideje, hogy együtt továbblépjetek.

Richard a kezét bámulta, és összevonta a szemöldökét.

Még mindig szereti őt.

– Maradjatok itt ma éjszakára – ajánlotta Cameron. – Aludjatok egy kicsit. Reggel könnyebb megbirkózni a dolgokkal.

Kiment, és becsukta az ajtót.

Richard kigombolta az ingét, és ráérősen vetkőzött. Elfordította rólam a szemét. Az oldalamra fordultam, nem akartam Emily emlékét látni a tekintetében.

Nem akartam látni, hogy nem fogunk szeretkezni.

3. FEJEZET

A FOLYÓ VÍZ CSOBOGÁSÁRA ÉBREDTEM.

A matrac szélén ülve újra jól megnéztem Cameron hálószobáját. A kabátja még mindig a szék háttámláján hevert.

A lábam előtt vörös rózsaszirmok feküdtek a földön, a fürdőszoba felé vezettek. Kimásztam az ágyból, és a szirmok nyomába eredtem a fapadlón.

A vízzel teli fürdőkádban vastag hab pezsgett. Néhány rózsaszirom szétszóródott a szappanhab tetején. Az égő gyertyák fénye árnyékot vetett a sötétzöld falra. A redőny még lent volt, így könnyen megfeledkezhettem róla, hogy pirkad.

Richard az ablak alatt ült, a falnak vetette a hátát.

– Jó reggelt.

A lába elé térdeltem, hozzá simultam, átöleltem a nyakát, és odabújtam hozzá.

– Engedtem neked fürdővizet. – Felkelt, és engem is felhúzott. Megfordított, megrántotta a fűző zsinórját, hogy kiszabadítson belőle. – Ki segített ezt felvenni?

– Megszorítottam magamon, aztán körbefordítottam – magyaráztam.

– Úgy hangzik, mint egy ügyes partitrükk. – A meglazított fűzőt áthúzta a fejemen. Villámgyorsan megszabadított a harisnyámtól és a bugyimtól is.

– Hoztál váltás ruhát? – kérdezte.

– Igen, a kocsimban van. – Megfordultam, gyönyörű, megviselt arcára néztem. – Aludtál?

– Egy kicsit. – Végigsimította a hajamat. – Istenem, olyan gyönyörű vagy. Annyit ütött-vert az élet, hogy nem látod, milyen csodaszép vagy.

Előreléptem, és a mellkasába temettem az arcomat, meghatottak a szavai, és el akartam hinni őket. – Azért jöttem ide, hogy megkérjem Cameront…

– Értem.

– Nem, figyelj – felnéztem rá. – Azt akartam, hogy meggyőzzön téged, készen állok rá, hogy az alávetetted legyek.

– Ilyen öltözékben?

– Gondoltam, ezzel felhívom magamra a figyelmét.

– Ó, fel is hívtad.

– Azt akartam, hogy megmutassa, hogyan tegyek a kedvedre.

– Tetszel nekem. Nem erről van szó. – A kád felé intett. – Szállj be. Megfürdetlek, és közben beszélgetünk.

– Nem történt semmi.

– Tudom – mondta gyengéden. – Az én hibám, hogy itt vagy. Úgy érezted, nincs más választásod.

– Az utóbbi időben nehéz volt veled beszélni.

– Elismerem. – Újra a kádra mutatott. – Meg kellett birkóznom valamivel.

– Egyszer azt mondtad, nem lehetünk együtt, ha a kapcsolatunk dinamikájában nem én vagyok az alárendelt.

– Arrogáns seggfej voltam. – A kád felé bökött. – Befelé.

A meleg vízbe mártottam a lábujjamat, jó érzés volt, hívogató.

Megfogta az alkaromat, besegített, és én belemerültem a vízbe. Kinyújtottam a lábamat, és a testem eltűnt a körülöttem zsongó fehér hab alatt.

Richard felemelte a nyakamról hosszú hajamat, és a kád hátuljára fektette, hogy ne legyen vizes. A bőrömön végigfutó ujjaitól bizsergett a koponyám, és ez megnyugtatott.

A tusfürdőért nyúlt, egy aranyos csillogású szivacsra spriccelte a pézsmaillatú folyadékot, végighúzta a nyakamon, majd végigvándorolt a mellem körül. Nagyon halkan felsóhajtottam. A sötét, csábító illat betöltötte az orromat, mámorító érzés volt a fürdetés élvezetével együtt. Nem csak az tüzelt fel hogy hová kalandozhat a szivacs. Az aroma is kábító volt.

– Gondolkoztam – mondta halkan Richard. – Az életmódomról, és arról, hogy ez mit jelent ránk nézve.

– Nagyon szeretnék a része lenni – mondtam. – Tetszik.

– Hallgass meg, Mia. – Elmélyültek a homlokán a ráncok. – Tudom, hogy nem kellene régi szerelmekről beszélgetnünk, de most muszáj.

Cameron fürdőszobája maga volt a luxus. Fehér csempe, és aranyborítású csapok. Majdnem akkora volt, mint a régi lakásom.

– Mia!

Kelletlenül újra ránéztem.

– Emily nem volt benne. Még a gondolatát is gyűlölte a szexszel kapcsolatos bármiféle fájdalomnak.

– Még akkor is, ha katartikus hatású?

Együttérző pillantást vetett rám, mintha érzékelte volna, hogy nem értem, honnan jött. Úgy tűnt, ez neki is nehéz, és minél előbb napvilágra jut, annál jobb mind a kettőnknek. Végigsimított a hasamon a szivaccsal, és köröket írt le.

– Nagyon szerettem. Annyira, hogy hajlandó voltam megváltozni. Olyanná válni, amilyennek ő akart.

– Mit akart, milyen legyél?

– Normális.

Én is megkértem Richardot, hogy vonuljon vissza, és maradjon ki a szeánszból. Olyan messzire mentem, hogy arra is megkértem, ne végezze el a szokásos feladatait, mint a Chrysalis egyik fő domja. Már megbántam.

– Vaníliaszexre váltottam érte – további tusfürdőt spriccelt a szivacsra.

Megragadtam a karját, abban reménykedtem, hogy megérti a ki nem mondott szavaimat. Szükségem volt rá, hogy megszerezzen, uralkodjon rajtam, leigázzon, a szolgájává tegyen. Richard olyan mély vágyat ébresztett fel bennem, csodálkoztam, hogy míg ő rá nem világított azon az estén az Enthrallban, magam sem tudtam ennek az oldalamnak a létezéséről. Aznap éjjel levitt a klub mélyére, és több gyönyört adott, mint amit addig ismertem.

– Szeretlek – zökkentett ki Richard az álmodozásomból. – Már így is túl sok mindent viseltél el, semmi szükséged további bántalmazásra.

– Miről beszélsz?

– Mia, azért jöttél az Enthrallba, hogy nekünk dolgozz. Kihasználtuk az ártatlanságodat, és beavattunk a világunkba, pedig valószínűleg eszedbe se jutott, hogy így élj.

– Örülök, hogy rátaláltam.

Vagy inkább ez az élet talált rám?

Akárhogy is, izgató volt, és egyre inkább vágytam rá. Függőséget okoz a lenyűgöző meghittség, amely az úr és alávetettje közt van. És ott volt még a Chrysalis vonzereje. A hosszan elnyúló kúria Bel Air dombjai között bújt meg.

– Mire gondolsz? – kérdezte Richard.

– Semmire.

Szőke szempillái alól rám lesett.

– Eddig esélyed sem volt igazi kapcsolatot megtapasztalni olyan férfival, aki gyengéd és szerető…

– Te gyengéd vagy, és szerető.

– Igen, miközben szívesen tennék veled nagyon rossz dolgokat.

Elaléltam a gondolatra.

– Azt akarom.

– Nem, Mia. Nézd, belesodortunk a világunkba, és őszintén, te nem tartozol oda.

– Miről beszélsz? – a karja után nyúltam.

– Az én dolgom, hogy megvédjelek. Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy saját magamtól kell, hogy megóvjalak.

– De Richard…

– Nagyon sokat gondolkodtam ezen.

A pániktól szédült a fejem.

– De én…

– Abba fogom hagyni.

Vagy a szoba forgott? Nehéz lett volna megmondani. Richard fenyegetése, hogy megtagadja a természetes vágyait, túlment az ígéretén, hogy megvéd engem. Hazugságban élne.

– Olyan mély az irántad érzett szerelmem – mondta. – Olyan vagy nekem, mint az oxigén. Mia, soha nem bocsátanám meg magamnak, ha bántanálak.

Mélyebbre merültem, csobogott körülöttem a víz, és a buborékok kilöttyentek, miközben felidéztem a napot, amikor elvitt a Hszi-laj-templomba. Egymással szemben ültünk, teát szürcsöltünk a kis sarki kávézóban, és ő elmesélte, hogyan árulta el az apja a családját egy szövevényes pénzügyi tervvel. Az esemény szégyent hozott a családjára. A következmények arra késztették Richardot, hogy elrejtőzzön, és eldobta a vezetéknevét, a Sheppardot.

Mindketten szörnyűségeken mentünk keresztül. Csak épp Richard túlélte, és Cameron segítette át a gyógyulás folyamatán. Egy tehetséges terapeuta figyelemre méltó mutatványa. Noha Cameron szokatlan módszereit soha nem beszéltük meg. És láthatóan soha nem is fogjuk.

Pont ezért jöttem ide.

Ez a nézeteltérés éket vert egy tökéletes kapcsolatba. A valahai kölcsönös bizalom csak illúzió volt.

– Szeretem, ha elfenekelsz – suttogtam.

– A fenekelés sötétebb kizsákmányoláshoz vezet – kisöpört egy hajtincset a szememből. – Elindít bennem valamit.

– Amit én fel akarok fedezni.

– Nem, Mia. Jobb, ha rejtve marad. – A combom közé csúsztatta a szivacsot, mire megfeszítettem a hátamat, a keblem kiemelkedett a vízből, a mellbimbóm megkeményedett. – Így is keményen megbaszhatlak.

De az nem elég.

Soha nem lesz elég. Most nem. Azok után, hogy megmutatta azt az eksztázist, többé már nem.

– De neked szükséged van rá – érveltem. – Megnyugvást találsz benne.

– Én benned találok vigaszt.

Ráérősen mozgatta a szivacsot a combom között. Széttártam a lábam, és nyöszörögtem az elragadtatástól. Megragadtam a kád szélét, elakadt a szavam.

– Bármit megteszek, hogy megvédjelek – mondta. – Hogy távol tartsalak a veszélytől.

Hátradöntöttem a fejem, és a plafont bámultam. Mintha a sötétzöld falakból szivárgott volna az igazság, rájöttem, attól tart, hogy olyan sebezhető vagyok, mint Emily. Az elveszett szerelme, aki elvérzett, miután egy pengével felvágta a csuklóján az ereket, és aki házasságra rendeltetett. Emily, akit holtan talált a fürdőkádban.

Hirtelen ellöktem a kezét, és kitámolyogtam a kádból.

– Mia! – nyúlt utánam Richard.

Megcsúszott a lábam a kövön. Visszanyertem az egyensúlyomat, tovább-botorkáltam a kilincshez. Meztelenül, fürdőhabbal borítva rontottam be a hálószobába. És megtorpantam.

Cameron ott állt az ajtó előtt.

Felemelte a tekintetét a mobil kijelzőjéről, és rám pillantott.

– Reggelit? – kérdezte higgadtan.

Átöleltem magam, de hiába próbáltam eltakarni a meztelenségemet.

Egy törülköző burkolt be melegen.

– Mia, mi a baj? – Richard magához húzott. – Mondtam valamit, ami felzaklatott?

– Mia! – szólt Cameron mély hangon.

A fürdőszoba felé intettem, de képtelen voltam kimondani a nő nevét.

Cameron végignézett a szétszórt szirmokon.

– Milyen romantikus.

– Elcsesztem – jegyezte meg Richard.

– Nem értem, hogyan – értetlenkedett Cameron.

– Tiszta idióta vagyok.

Cameron a nadrágzsebébe csúsztatta a telefont.

– Nos, Mia?

Nagyot nyeltem, szörnyű kínosan éreztem magam, félénken válaszoltam.

– Emily a fürdőkádban halt meg.

Cameron összevonta a szemöldökét.

– Richardnak ehhez semmi köze.

– Nincs, de…

– Akkor kérjen tőle bocsánatot – mondta Cameron.

– Nem kell bocsánatot kérnie – mondta Richard. – Az én hibám.

– Sajnálom – mondtam. – Túlgondoltam.

– Az én hibám – bólintott Richard. – Új emléket akartam alkotni. Azt gondoltam, segít megszabadulni a régitől.

– Csodálatos ötlet – mondta Cameron. – Legközelebb talán avass be a tervedbe. Nézd. Mennem kell dolgozni. Egy páciensem vár a sürgősségin. A rezidens szerint ideg-összeroppanása van. – Felvonta a szemöldökét. – Úgy tűnik, mostanában általános.

– Mi jól vagyunk. – Richard egy legyintéssel jelezte, hogy az egész csak egy nagy félreértés.

– Mia – kezdte Cameron. – Maga jól van?

Megvontam a vállam.

– Túlreagáltam.

– Egyetértek. Menjen vissza a kádba – mondta.

Hátraléptem, de ő gyorsan közelebb lépett.

– Ez nyilvánvalóan nem a maga pillanata – mondta Cameron. – Richard fokozatosan leküzdi a nehézségeket. Türelmesnek kell lennie. Adja meg neki, amire szüksége van.

Bár Cameron készen állt rá, hogy ezt a pillanatot a legjobb barátja segítésére használja, bennem nőtt a bizonytalanság. Haragos tekintetet vetettem rá a nem helyénvaló bátorításért.

– Inkább zuhanyozom – közöltem.

– Persze – mondta Richard.

– Richard azt mondja, feladja az életmódját – törtem ki.

Cameron bólintott.

– Tegye azt, ami boldoggá teszi.

– Nem fogsz lebeszélni – mondta Richard.

– A boldogságod mindig nagyon fontos volt a számomra – jegyezte meg Cameron. – Tudod jól.

– Tehát támogatsz?

– Miatta, vagy saját magad miatt akarsz változtatni? – kérdezte Cameron.

– Ő olyan törékeny.

– Nem értek egyet. – Cameron odahajolt hozzám, és a törülköző után nyúlt. Megragadta a sarkát, és lerántotta rólam.

Újra csupaszon álltam, oldalt leengedett karral. Elárasztott a szabadság érzése. Nincs több rejtőzködés.

– Cole – mondta Richard. – Ez lenne a támogatásod?

A hirtelen hidegtől meredezett a mellbimbóm.

Cameron továbbra is a szemembe nézett.

– Egyetértek azzal, hogy dacos. De semmi olyasmi, amit ne tudnál kezelni.

Richard szenvedélyes tekintete végigsöpört rajtam, mintha egy ősi szükséglete ellen harcolna. A belső harctól megfeszült az álla.

– Mire gondolsz, amikor ránézel? – kérdezte halkan Cameron. – A meztelen bőrére. A húsára, amelynek mesteri kézre van szüksége. Egyenesen a teljes befolyásolhatóság és önátadás állapotába kerül. Ez a tökéletes alávetett jele.

– Talán félreérted – suttogta Richard.

Cameron mozdulatlan arccal nézett.

– Oldalt a karok, Mia.

A karom a törzsem mellett lógott, így sérülékennyé váltam, és remegtem. Felizgatott.

– Nevelni kell – mondta Cameron. – Kemény kézzel. Újra meg kell tanítani neki a bizalmat.

– Pontosan – mondta Richard. – Ebben egyetértünk. De vajon a mi módszerünk a megfelelő?

– Az ő esetében igen. – Cameron összefonta a karját. – De ennek a beszélgetésnek nem az alávetetted előtt kellene lezajlania.

Richard beletúrt a hajába.

– Mindennél jobban vágysz rá, hogy imádd – mondta Cameron.

– Természetesen.

– Hogy irányítsd.

– Mindig. De meghoztam a döntésemet.

– Richard, hogy szabadulhatnál meg másképp a lelkedet nyomó tehertől? – mondta Cameron. – Az egyetlen igazi terápiával.

Leráztam magamról a feszélyezettséget és ráhangolódtam Cameron szavaira.

Összevont szemöldökkel nézett rám.

– Nem kérem még egyszer, Mia.

Újra összefontam a karom, hogy elrejtsem a mellemet. Most újra leengedtem, és éreztem a borzongató hideget. Nedves bőrömből áradt a drága tusfürdő illata. Cameron illata volt, és fura dolgokat művelt az érzékeimmel.

Ott állt a fekete, méretre szabott öltönyben, nyitott fehér ingben, a nyakkendője lazán lógott. Túl sok volt. Legszívesebben a lába elé borultam volna. Szinte megsemmisültem a jelenlétében. Olyan hatalmat árasztott, amitől elgyengültem.

Megrészegített.

Richardnak kellett volna a mesteremnek lennie, mégsem tudtam levenni a szememet Cameronról. Szörnyűnek éreztem az árulásomat. Az ismerős szorongás újra közeledett. A padlót bámultam, attól féltem, valamelyikük rajtakap, hogy epekedem ez után a férfi után, aki ilyen erősen uralja a helyiséget.

Uralkodni fog feletted, méláztam. Elpusztít.

– Lazítson, Mia – turbékolt Cameron. – Ez már jobb.

Gyilkos pillantásommal figyelmeztettem, hogy nincs rám hatással.

Átlátott a szitán.

– A szemkontaktus ellenszegülést jelent. Ugye nem dacol velem?

– Nem, uram – válaszoltam.

– Ő ehhez túl törékeny – suttogta Richard.

– Nem értek egyet – ellenkezett Cameron. – Miával kemény kézzel kell bánni. Minden más méltánytalan. Térdre, Mia!

Térdre borultam előtte, mélyen leszegtem a fejem, és mohón vártam a következő parancsot. A lábam között fokozódott a lüktetés, ez a feltétlen engedelmesség a szabadságot ígérte.

– Megfélemlíted – suttogta Richard.

Felemeltem a fejem, hogy tiltakozzam.

– Szükségem van…

– Hallgasson! – mondta Cameron. – Én tudom, mire van szüksége.

– És ha tévedsz? – mondta Richard. – Mi van, ha túl messze megyünk?

– Engem inkább az aggaszt, hogy nem vagy hajlandó vele elég messzire menni – mondta Cameron. Mellém térdelt, és beletúrt a hajamba. – Minden porcikája ezután sóvárog.

Behunytam a szemem, Cameron mellkasára hajoltam, és kemény izmaiba rejtettem az arcomat. Elaléltam a koponyámon vándorló ujjaitól.

– Nem látod rajta? – Cameron a derekamon nyugtatta a kezét, a tenyere a bőrömhöz nyomódott. – Készen áll a virágzásra. Gondoskodnunk kell róla, hogy kinyíljon. Hogy kiaknázza a lehetőségeit. – Felemelte az államat. – Gyengéden vezetjük be.

– Ezt akarom – mondtam. – Erre van szükségem.

– Adtam rá engedélyt, hogy beszéljen? – szólt rám Cameron.

Újra lehajtottam a fejem. Már a hangsúlyától olvadoztam.

Cameron felállt, és Richardra mutatott.

– Hozz döntést.

Próbáltam felfogni, mire céloz. Kalapált a szívem.

Richard hátrált.

– Fogalma sincs, mi folyik a Chrysalisban.

– Látta, amikor engedély nélkül bement. Tanúja volt Ruth szertartásának.

Csak egy csinos, álarcos lányt láttam, akit két férfi a magáévá tett egy asztalon. Egy nyilvános baszást a Harrington-lakosztályban. Azon tűnődtem, lenne-e lehetőségem Ruthtal találkozni, hogy megbeszéljem vele azt az éjszakát, megkérdezzem, vajon tényleg annyira élvezte-e, hogy olyan sokan nézték, mint ahogyan mutatta.

– Nos, Cole, mit tanácsolsz? – kérdezte Richard legyőzötten.

– Rendben van, ha elviszed a Chrysalisba. Most már számtalan szeánszon túl van veled, készen áll. Az ártatlansága felüdülést jelent majd a többi tagnak.

Richard beletúrt aranyszínű fürtjeibe.

Cameron frusztráltan rázta a fejét.

– Richard, a szórakoztató ötletek felével épp te rukkoltál elő a Chrysalisban. – bizonygatta mosolyogva. – Nincs szükség fizikai behatolásra.

Mintha egy baszott versenylóról beszélt volna, és nem a lányról, aki a lába előtt hevert.

– Soha nem vittem olyat a Chrysalisba, akit szerettem – mondta Richard. – Ő más.

– Ezért adtam neked.

Erre tágra nyílt a szemem.

– Mia – utasított Cameron. – Fel.

Jóváhagyást várva fordultam Richard felé.

– Most! – csattant fel Cameron.

Igyekeztem a lehető legelegánsabban felállni.

– Menj vissza a kádba – folytatta. – Richard, te is menj vele.

Megpróbáltam megérteni Richard reakcióját.

– Menj vissza a kádba – szűrte Richard a fogán keresztül.

Egy szívdobbanásnyi izgalom után elaléltam a hevességétől. Visszatért a régi Richard, és átvette a vezetést. A szigor másik oldalán a gyönyör jutalma várt. Cameron végül elérte.

– Biztos lehetek benne, hogy továbbra is kemény kézzel irányítod? – kérdezte Cameron.

Richard nem nézett a szemébe.

Libabőrös lettem. Fáztam, túl régen álltam már meztelenül. Félig kábultan újra felemeltem a karom, hogy eltakarjam magam. Cameron észrevette, és kimeresztette a szemét.

A büntetés fenyegetésére van szükségem.

A dominanciától izgatottan kissé ellazultam, biztonságban éreztem magam, és halkan felsóhajtottam. Beleszédültem ebbe a sietségbe.

Richard hallgatott, a zavar szarkalábai jelentek meg a szeme sarkában. Nem akart engem. Ezt olvastam ki óceánkék tekintetéből. Richard elsőrendű alávetettet akart. Olyasvalakit, aki tudja, hogyan tegyen a kedvére.

Csak rosszallást láttam.

Rám tört a szégyen, a csalódás a csontjaimig hatolt, remegni kezdtem.

Soha nem leszek elég jó.

– Richard – intett Cameron, hogy figyelmeztesse.

Richard vállat vont.

– Lezuhanyozom. – Berohantam a fürdőszobába, és bevágtam az ajtót.

Kirántottam a kádból a dugót.

– Mondtam, hogy nem áll készen – hallottam Richard hangját.

– Még soha nem volt ennyire készen. – Cameron felemelte a hangját, hogy én is halljam. – És most fékezd meg az alávetettedet, különben én fogom.

Beléptem a zuhany alá, és megengedtem a vizet. Az üvegajtóhoz nyomtam az arcomat. Még mindig bizseregtem Cameron ujjaitól, amelyek a koponyámat cirógatták. A várakozás borzongása végigkúszott a gerincemen. A balsejtelem borzongása.

4. FEJEZET

A HATALMAS ZUHANYRÓZSA ALÁ tartottam a fejemet, odakint hagytam a világot, Cameront és Richardot.

Nem tartozott a legjobb döntéseim közé kikelni két tesztoszteronnal teli alfahím ellen. De hát az elmúlt néhány hétben nem volt épp tiszta a fejem. Az apámmal kapcsolatos felfedezés óta lejtmenetben voltam, és csak most ismertem be, hogy hatással van rám, amikor láttam Richard szemében visszatükröződni a saját fájdalmamat. Nem volt étvágyam, és az önértékelésem zuhanórepülésbe kezdett.

Az Enthrall volt az egyetlen menedékem. Az egyetlen hely, ahol az ítélkezés az ajtón kívül maradt, és odabent várt a feledéshez vezető ösvény.

Úgy tettem, mintha nem venném észre, mégis láttam Richardot a gőzfátyolon át. Összeszedte a széthintett rózsaszirmokat a földről, kiszedte azokat, amelyek a kádba pottyantak, és az egészet teketória nélkül a szemetesbe hajította. Odaporoszkált a zuhanyozó ajtajához, és az üvegre terítette a tenyerét.

A karjára fektette a fejét, és olyan volt, mint egy Adonisz, egy napbarnított szobor, elnehezedett szemhéjjal, komoly arccal, mindent felemésztő gondolatokkal.

Samponnal dörzsöltem be a hajamat, és nem vettem tudomást Richardról. A cucc istenien illatozott. Olyan szaga volt, mint neki.

– A hallgatásod akár előnynek is tekinthető – szólt be Richard az üvegen keresztül. Még mindig az elcseszett pasid vagyok?

– Igen.

Ragyogóan rám mosolygott.

– Cameron azt mondta, legyek tökösebb. Most először történt ilyesmi.

– Az utóbbi időben nem voltál önmagad – mondtam. – Te adrenalinfüggő vagy, aki híres arról, hogy keresi a veszélyt.

– Megint csak igaz. Úgy tűnik, szerencsés szériád van. – Elragadóan elhúzta a száját.

– Inkább arra vagyok büszke, hogy jól kezelem, amit az élet kipörget. Csak azt szeretném, ha észrevennéd.

– Bemehetek hozzád?

– Nem, mert elnémítasz az érzéki trükkjeiddel, és most épp beszélgetünk. Ez jó dolog.

– Fiatal kora ellenére minő érettség. – Csettintett az ujjával. – Ne is gondolkodj szellemes válaszon.

– Miből gondolod, hogy bármit mondani akartam erre?

– Látom a pajkos tekintetedből. – Áthúzta a pólót a fején, és kilépett a nadrágjából.

Az erekciója keményen meredt ki szőke szőrzetéből. Beszappanozott meztelenségem látványa cselekvésre sarkallta.

– Cameron elment? – kérdeztem.

– Igen, úgyhogy lazíthatsz.

– Beszéltetek róla, hogy miért jöttem ide?

– Erre jelöljünk ki esőnapot. – Kinyitotta az ajtót. Becsaptam az orra előtt.

– Mitől félsz?

– Hékás, talán későbbre halasztottam a kiképzésedet, de azért ne hidd, hogy nem büntetlek meg a pimaszságodért.

Hátraléptem, és beengedtem magam mellé.

– Az nem ugyanaz?

– Nem. – Elcsúsztatta az ajtót, belépett, és a zubogó víz felé fordította az arcát. A víz végigfolyt a fején, tovább a testén, csillogóan beborította. A mellére simítottam a tenyeremet, az ujjaim végigfutottak szikár izmain.

Istenem, milyen gyönyörű.

Alig tudtam a szemébe nézni, és a vigyorából ítélve ő is észrevette. A jól megtermett erekció elvonta a figyelmemet, és gyönyört ígért. A mellbimbóm már a gondolatra is meredezett.

Szappannal masszírozta a fejbőrömet, ellazított a mennyei érzés. Már megint az a mosoly, ahogy beharapja az alsó ajkát, a keze átvándorolt a fejemről a combom közé, és végigfutott a hasadékomon.

– Bébi, te teljesen készen állsz rám.

Válaszul nyöszörögtem.

Megragadta a csuklómat, és a fejem fölé emelte.

– El akarlak rejteni. Csak magamnak akarlak. – Még magasabbra emelte a karomat, az üveghez nyomta a bal kezével, a jobbal a keblemet cirógatta, a tenyere végigfutott hetyke bimbómon, büntetésül megcsavarta, és azonnal reagált az érintésére.

– Órák óta erre vártam. – Közelebb mozdult, megragadta a fenekemet. Egyetlen gyors mozdulattal felemelt, és az üvegnek lapított. A dereka köré fontam a lábamat. Egyetlen lökéssel bennem volt, kitágított, szoros vaginámon végighullámzott az élvezet a nagyságától.

– Látod, tudom én, mire van szükséged – suttogta.

Visszatartottam a lélegzetemet, a pár pillanat nyugalmat kihasználva hozzászoktam ehhez a testhelyzethez. Ellazítottam rászoruló belső izmaimat, hogy mélyebbre hatolhasson.

– Mia, te nem állsz készen ennél többre. Mondd ki.

– Nem állok készen – enyhültem meg.

Megtekerte a csípőjét.

– Úgy tűnik, végre egyetértünk valamiben.

A hátába vájtam a körmömet, lassú, egyenletes lökéseitől vágyón lüktetett a bensőm, és mintha meghallotta volna néma kívánságomat, gyorsította, és nekicsapódtam az üvegnek.

– Szükségem van rád – mondtam.

– Mindig itt leszek neked – hörögte rekedten. – Mindig.

– Nekem több kell.

Visszahúzódott, lángoló tekintettel rám nézett.

– Akkor vedd el mindenemet.

Mélyebbre döfött, és kegyetlenül megcsavarta a csípőjét.

Nehéz volt olyasvalakivel vitatkozni, aki épp az orgazmus peremére sodort. A vállára fektettem a fejemet, megadtam magam a jól kiérdemelt döngetésnek. Medencéje az enyémhez csapódott, egyre erősebben kulcsoltam a derekát a combommal. Borzongtam az izgalomtól.

– Vaníliaszex vagy semmi, bébi – suttogta, és egyre erősebben markolt.

– De én…

– Még egy szó, és kihajítalak az Enthrallból.

Az orgazmus kiszakított belőlem egy sikolyt. Végighúztam a körmömet a hátán, ez tovább tüzelte a szenvedélyét, attól féltem, összetörik mögöttem az üveg. Hús a húshoz csattant, a fenekem újra meg újra az üvegpanelt püfölte.

Erősen beleharaptam a vállába.

– Így is meg tudom adni neked, ami kell – mondta.

Még soha nem hágott meg ilyen erőszakosan. De nekem ez sem volt elég. Többet akartam. Azután sóvárogtam, hogy Richard kitépje belőlem a kínt.

Megismerjen.

Meggyógyítson.

Megóvjon.

Richard ott volt, mégsem értette. Nem látta. Azt a megnevezhetetlen agóniát, amely belém fészkelte magát. A múltam jól elrejtett gyötrelmét. Az én hősöm azt gondolta, jól végezte dolgát, elbocsátott, de én csupán elhagyatottságot éreztem.

Richard folytatta, forró pénisze betöltött, és újra áttaszított a gyönyör peremén. Borzongtam, annyira betöltött, hogy mozdulni sem bírtam.

Elhagyott minden erőm.

5. FEJEZET

A HALASTÓ VISSZATÜKRÖZTE az Enthrall nyugalmát.

Ez a zárt körű, igen exkluzív BDSM-klub a Pacific Palisades dombjai között rejtőzött.

Az Enthrall rendezett kertje az épület mögött húzódott meg, és a kedvenc helyem volt. Szerettem ide jönni az ebédszünetben, és néha a munkaidő után is. Ma Juannal, a kertésszel osztoztam Los Angeles e csöndes sarkán.

Magas létráján egyensúlyozva az egyik pálmafa fölé hajolt a kert végében. Kézzel távolította el az elszáradt pálmaleveleket. Vittem neki egy palack vizet, aztán elfoglaltam megszokott helyemet a tóra néző padon.

A reggeli kávémat kortyolgattam, a figyelmem a pontyokra terelődött. Összegyűltek a tó sarkában, aztán újra úszni kezdtek, látszólag örültek, hogy látnak, úgy tettek, mintha Juan nem épp az imént etette volna meg őket.

Kihasználtam a csöndet, hogy feldolgozzam az előző esti látogatásomat Cameron otthonában, és a ma reggeli szeretkezést a zuhany alatt Richarddal. Miután határozottan elzárta a további vita lehetőségét, és a fennmaradó időben elhalmozott a szeretetével a tus alatt, kondicionálót dörzsölt a hajamba, és lemosta rólam bujasággal teli randevúnk nyomait. Csókokkal adta tudtomra, hogy tényleg a legjobbat akarja nekem. Visszatértünk Malibuba, és gyorsan felkészültünk a napra. Együtt mentünk munkába, és megálltunk reggelizni Diane kávézójánál.

Tiszteletben tartottam Richard kívánságát, nem említettem az éjszakát, ő pedig úgy tett, mintha meg sem történt volna. Azért nem pergett le rólam annak az iróniája, hogy az Enthrall igazgatóhelyettese felhagyott a szeánsszal. Nem kevesebbért, mint értem. Világossá tette, hogy ha újra szóba hozom a témát, akkor repülök a munkahelyemről. Mivel együtt éltünk, az elég érdekes eshetőség lett volna. Ha Richard nem változtatja meg a véleményét, semmi kétség, hogy halálos csapást mér a kapcsolatunkra, hogy nem felelek meg annak, amit egy barátnőtől vár.

Hideg libabőr borította el a karomat.

A hátamon éreztem Richard pillantását, kissé elfordultam, és fellestem az irodája ablakára. A mutatóujjával hívott magához.

Az Enthrall a világ egyik legexkluzívabb klubja volt. Mivel még nem jártam másikban, ebben a kérdésben a dominák véleményére hagyatkoztam. A luxusépület két szintnek adott otthont. Az alsón kaptak helyet a művészien berendezett kínzókamrák, a felső szinten az elegánsan díszített irodák, egy jól kicsinosított kávézó, és még egy teljes körű szolgáltatást nyújtó spa is. Az ügyfelek kizárólag a dom engedélyével léphettek be oda. Az én helyem egy elegáns asztal volt, a hosszú folyosó végén, ahol a vendégeket üdvözöltem, mint menedzserasszisztens. A fizetéstől még mindig eldobtam az agyam. Nemcsak az adminisztráció miatt fizettek, de a diszkrécióért is. Az Enthrall ügyfelei csúcskategóriás nagymenők voltak.

Richard, az én gyönyörű és következetesen parancsolgató főnököm büszkélkedhetett a legnagyobb és legjobb irodával. Semmit sem szerettem jobban, mint a lopott pillanatokat, amikor a hosszú bőrkanapén henyéltem vele. A napindítás fantasztikus módja volt a tőle kapott lábmasszázs.

– Mire gondoltál odalent? – vonta fel a szemöldökét.

– Csak a pontyokat néztem – mondtam a fejemet hátravetve. – Olyan megnyugtató. Akárcsak ez. – Kimasszírozta belőlem a feszültséget, az ujjai a bal talpamba mélyedtek. – Én ne masszírozzalak meg?

– Jó ötlet. – Meglepettnek tűnt. – Úgy tűnik, az én kis kacér lányom elvarázsolt.

– Működött! – mosolyogtam rá ragyogóan.

– Mi az a doboz a pultnál? – kérdezte.

– Meglepetés.

– Utálom a meglepetéseket.

– Ez tetszeni fog. – Elnehezült a szemhéjam. Komolyan, már hozzászoktam. De valami azt súgta, a lábmasszázs segítségével biztosított róla, hogy még minden rendben van közöttünk. Igazán gyengéd módja volt.

– Ki fedezte fel a masszázst? – kérdeztem. – A kínaiak?

Elgondolkodva nézett.

– Állítólag a masszázs legkorábbi bizonyítékát Egyiptomban találták egy Krisztus előtt 2330-ból származó orvos sírjában.

– Nos, mi mást csináltak még állítólag? – kérdeztem. – A piramisok építésén kívül.

– Mumifikálták a bosszantó barátnőiket.

– Nagyon vicces. Honnan tudsz ennyi mindent?

– Tőled eltérően a Facebookot nem tartom egyenértékűnek az olvasással.

– Ez undok volt.

– De igaz – bólintott. – Az a Kindle e-book-olvasó nem működik, ha nem veszed ki a dobozból és nem töltöd fel.

Csak azért nem nyitottam ki, mert az ajándékok kényelmetlenül érintettek. Ki kellett dolgoznom a belemet a megélhetésemért, és a kedvesség gyanakvással töltött el. Nem akartam vele megosztani ezt a gondolatot.

– A Facebookról szólva – mondtam –, meghackelted az oldalamat?

– A számítógép mellett tartod a jelszavadat.

– De kitörölted a kettőnkről készült fényképeket. Miért?

– Kérlek, ne posztolj rólunk közös fotókat, Mia. Tudod, milyen komolyan veszem a magánszférát.

Megpróbáltam leolvasni az arcáról, vajon ez volt-e az igazság, vagy talán zavarba hoztam.

– Nem volt jogod hozzá.

– Minden jogom megvolt hozzá, hogy kitöröljem a fotókat, amelyek veszélybe sodorhatnak téged. Ismered apám kétes történetét, ez viszont…

– Az én oldalam nem nyilvános.

– Bízz bennem, nincs olyan, hogy nem nyilvános – közölte. – Ha valaki akarja, akkor pillanatok alatt bejut az oldaladra.

– Akkor minek van a jelszó?

Az ajtó felé pillantott.

– Kérem a következőt! – színészkedett, mintha behívna valaki mást, hogy megmasszírozza a talpát.

– Hékás – mondtam színlelt meglepetéssel.

Richard felnevetett.

– Az éves lábmasszázsod véget ért.

– Felfogtad, hogy ezt szexuális zaklatásnak is tekinthetem?

– Tényleg? – Felült, előrehajolt, és puszit nyomott az arcomra. – Akkor kíváncsi vagyok, ez minek tekinthető? – A kezébe fogta az államat. – Vagy ez? – Az ajkamra nyomta az ajkát, és hosszan, ráérősen megcsókolt, a nyelve bágyadtan elhalmozott a vonzalmával.

Richard lehámozta a kezemet a fenekéről.

– Na igen, ennek várnia kell. Dolgoznom kell.

– Gondolom, ezt nevezik fizetésen kívüli juttatásnak – jegyeztem meg.

– Egyes alkalmazottak több ezer dollár bónuszt kapnak. Te pedig lábmasszázst.

– És ingyenkávét.

– Ingyenkávéhoz hasonlítod a csókomat?

– Soha. – Megpróbáltam kitérni a csikizése elől. – Vissza kell mennem a pultomhoz. – Vihogva sikerült kimenekülnöm a markából. – A főnököm egy igazi nehéz eset. – Megfordultam, és ránéztem. – És híres a legrosszabb büntetéseiről.

Richard felállt a kanapéról.

– Mia, ezt ne.

– Csak vicceltem. Tréfának szántam.

Elhessegetett, és a szokásos hivatalos arckifejezésével megkerülte az irodai széket. A viselkedésétől megfagyott a szoba légköre. Elrontottam a hangulatot. Szerencsére Richard nem volt duzzogó típus.

Visszamentem a pulthoz, elvégeztem a megszokott napi feladatokat, ellenőriztem az e-maileket, néhányat megválaszoltam, főként találkozókat ütemeztem be. Akik több információt kértek a szeánszokról, azok elérhetőségét megadtam Scarlett úrnőnek. Az ő irodája lent volt az előcsarnokban.

Elővettem a dobozt a pultom alól. Kinyitottam, és kivettem egy tekercs kék, csillogó flittert, amit a hétvégén szereztem be a Macy’sben. Tudtam, hogy csak a legjobb karácsonyi dekoráció elég jó ide. A pultomtól kiindulva odakötöztem a pult elejére, izgalommal töltött el a közelgő ünnep. Ez volt az első karácsony, amikor barátom van, és Richard partit adott a házában. Tetszett a gondolat, hogy vele együtt vendéglátó lehetek egy ilyen eseményen. A köztünk történtek ellenére előre örültem, hogy végre bemutat a barátainak. Mostanra már talán arra következtettek, hogy csak egy hagyományos pár vagyunk. Reméltem, hogy megértik, ez nem az én döntésem, hanem az övé. Richard azt mondta, ne izgassam magam azon, hogy mások mit gondolnak rólunk, és hogy semmi közük hozzá. Eltűnődtem, mikor leszek én ennyire magabiztos.

A lift csengő-bongó hangjára megálltam.

Cameron sétált ki a liftből lehajtott fejjel, mélyen a gondolataiba merülve. Intett felém. Megesküdtem volna rá, hogy nem vett rólam tudomást. Nem mintha bántam volna. Bizonyos értelemben jó volt a pultom biztonságából gyönyörködni az Enthrall igazgatójában, egyik legvonzóbb pasijában. Beletúrt fekete fürtjeibe, és összevont szemöldökkel lépdelt a személyzeti ajtó felé.

– Jó reggelt – szóltam utána.

Visszahúzta a kezét a kilincsről.

– Ez meg mi?

– Ez? – mutattam a kék szalagra. – Girland.

Cameron elborzadva nézte.

– Szabaduljon meg tőle.

– De szép!

– A karácsony csak két és fél hét múlva lesz.

– Az áruházakat már feldíszítették.

– Mert manipulálják a vásárlókat.

Visszafogtam a homlokráncolást.

– Először is, Miss Lauren – kezdte –, túl korai megünnepelni egy pogány ünnepet, amit a katolikus templomok lenyúltak. Másodszor, a tél ünneplése helyett a Télapót ünnepeljük. – Megrázta a fejét. – Szörnyű.

– Miért akarnánk ünnepelni a telet?

– A nap visszatérése miatt. Sötétség helyett világosság? – Úgy hangzott, mintha tényleg tudnom kellett volna.

Felé indultam.

– Maga szerint a Télapó egy atrocitás?

– Talán bagatellizáltam. – Állhatatosan a girland felé intett.

– De a Macy’sben vettem.

– Mia, az sem érdekel, ha személyesen a pápa szállította ki magának.

– Ez nagyon emlékeztet Scrooge-ra – suttogtam.

Egyszerre volt izgató és ijesztő, amikor Cameron Cole átvonszolt az ajtónyíláson, le az előcsarnokba. Úgy tűnt, tényleg sértették a girland fényes csíkjai.

Akár Jekyll és Hyde. Ennek a fickónak a szeme sem rebbent, amikor véletlenül beletolattam a Minimmel a Porschéjába és behorpasztottam.

– Sajnálom – mondtam. – Leszedem őket.

– Őket? Kérem, mondja, hogy nem díszítette fel a kínzókamrákat!

– Természetesen nem. Nem vagyok annyira alapos.

– Még nem döntött az esküdtszék. – Cameron kinyitotta Richard ajtaját. – Richard! – Berontott az irodába, és engem is maga után vonszolt. – Mi a fene folyik itt?

Te jó ég, hála istennek nem tettem ki a gyermek Jézust.

– Lennél szíves megfékezni a rohadt szubodat? – szólt rá Cameron.

Ó, ez felkeltette a figyelmemet.

És abból ítélve, ahogy Richard megkerülte az íróasztalát, az övét is.

– Kérlek, Cole, szállj le a barátnőmről.

Cameron szorítása erősödött.

– Mia csillogó karácsonyi dekorációt aggat mindenhová.

– Csak a folyosóra – alázatoskodtam, amikor Cameron gyilkos pillantást lövellt felém.

Richard meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Ez volt a dobozban?

– Lehetséges.

Richard nem akart hinni a fülének.

– Megszabadulunk tőle. Ne ess pánikba. Egyik ügyfelünket sem tesszük ki ilyen kiadós mennyiségű boldogságnak.

– Mentsd a menthetőt – jegyezte meg szárazon Cameron. Te nem buddhista vagy mostanság? Hogy lehet, hogy téged nem zavar?

– Engem inkább az lep meg, hogy a jó katolikus fiú énedet nem vonzza a karácsony szelleme – vágott vissza Richard.

– A szubod – mondta Cameron – kitett engem a cicoma érzékszervi támadásának.

– Egyetlen girlandot tettem ki.

Cameron kihívón nézett.

– Büntesd meg.

Eltakartam a kezemmel az arcomat, hogy elrejtsem a pirulásomat. Egy lépést hátráltam. Tényleg meg fogja tenni.

– Beszéltünk erről – válaszolta Richard. – Mia és én most másképp működünk.

– Azt akarja, hogy uralkodj felette.

– Mia, menj, főzz nekünk kávét – szólt rám Richard.

Cameron összefonta a karját.

– Feketén. Cukor nélkül.

Kirohantam, és egyenesen a kávézó felé indultam. Lángolt az arcom. Megfordult velem a világ a gondolattól, hogy újra kénytelen vagyok szembenézni Cameronnal. Honnan tudta, hogy erre vágyom? És Richard miért nem tudja?

Reszkető kézzel nyomtam meg a kapcsolót, a barna folyadék a filteren keresztül a kannába szivárgott. A finom ital pompás illata betöltötte a helyiséget.

Megpróbáltam eltitkolni Cameron iránti nem tisztességes rajongásomat.

A magánbeszélgetésük kihallgatása minden szinten helytelen volt, de egyedül Cameron ismerte Richard igazi gondolatait, és úgy éreztem, ez az egyetlen módja annak, hogy én is hozzáférjek. Meggyőztem magam, hogy ez jó dolog, visszamentem a folyosón, jobbra és balra pillantottam, hogy biztos legyek benne, tiszta a levegő. A bűntudat ellenére, amiért behatolok Richard magánszférájába, az ajtóra tapasztottam a fülem.

– Átlépted a határt, Cole.

– Richard, köztünk soha nem létezett határ.

– Talán ideje, hogy meghúzzuk?

Néma csend volt, és ettől még én is kellemetlenül éreztem magam.

– Sajnálom – mondta Richard.

– Semmi baj – mondta Cameron. – Felfogtam.

– Nélküled nem éltem volna túl Emily halálát.

– Én nem megyek sehová. És Mia sem. Emily azt akarná, hogy boldog légy.

– Mia minden, amit akarok. Minden, amire szükségem van, és ha történne vele valami…

–  Felügyelni fogom a kiképzését. Mindig is ezt ígértem.

– Épp elég saját problémám van, amivel foglalkoznom kell.

– Richard. Mia vezetésért sikolt.

– A szeretet, Cameron. Neki szeretetre van szüksége. Te csak egyszer voltál szerelmes, és az olyan régen történt, hogy már elfelejtetted, milyen.

Újra csend következett, Richard érzelmi mélyütése megtette a magáét. Bármit megadtam volna, hogy lássam Cameron arcát. Leolvassam róla, mennyire megbántották Richard szavai. Talán az összetört szíve miatt volt mindig annyira heves.

– Sajnálom – mondta Richard.

– Semmi baj.

– Retteg tőle, hogy elveszít minket.

– Engem inkább az aggaszt, hogy mi veszítjük el őt – kontrázott Cameron. – Ha nem adjuk meg neki, amit akar, elmegy máshová. Egy ilyen tapasztalatlan valaki számára bonyolult eligazodni.

Honnan tudott Cameron arról, hogy zavaros gondolataim egy másik Los Angeles-i klub meglátogatása körül forogtak?

– Te félreérted őt – mondta Cameron. – Keménynek kell lenned vele. Arra van szüksége, hogy biztos kézzel fogják.

– Ez az, amit ő akar.

Legszívesebben berontottam volna, hogy helyeseljek.

– Kezdek aggódni érted – mondta Cameron. – Pillanatnyilag feldúlt vagyok Mia miatt.

– Egy szeánszon túl vadak a reakciói – mondta Richard.

– Így könyörög azért, hogy ennél is tovább menj, mert azt hiszi, képes rá. Megszabadulni a fájdalmától.

– Nem gondoltam volna, hogy egyszer ezt mondom, de túl tüzes.

– Én hoztam ebbe a világba – mondta Cameron. – Felelős vagyok érte.

– Mia elégedett a döntésemmel.

– Menj el a Tiffanyhoz – háborgott Cameron. – Vegyél neki egy gyönyörű nyakpántot.

– Cole.

– Richard, te félúton vagy a teljes befolyásolhatóság állapota felé. Látom. Hiszen ezek vagyunk mi. Ezt műveljük.

– Mindketten tudjuk, hogy Miának melegházra van szüksége, ahol elérheti a mi szakértelmünk szintjét. És azt is tudjuk, ki a megfelelő személy, hogy beavassa.

– Benned megvan a képesség, hogy ezt átlásd.

– Hallottad, mit sugallt Laura. Itt egészen a mélyben történik valami.

– Igen, úgy látszik, Miának árnyékkomplexusa van – mondta Cameron.

Mi a franc az az árnyékkomplexus?

Az ajtóra tapasztottam a fülemet, egyre nőtt a kíváncsiságom.

– Nézd, azért jöttem, hogy a Pendulumról beszéljünk – mondta Cameron. – Nagyon kényelmetlenül érzem magam, amiért te…

– Már elrendeztem.

– Tudod, mit érzek azzal a