Sky S.T.

-----------------------------------------------------------

Az apukám egy jó pasi!

Sky S.T.

Az apukám egy jó pasi!

Sky könyvek

Nr – 013

© Sky S. T. 2024. 09. 30.

Magyarországon kiadja a

HELMA Kiadó

A szerző eddig megjelent könyvei:

Vigyázat sorozat (Sky S.T.):

1. Vigyázat! Jövök!

2. Vigyázat! Nyaralok!

Jó pasi sorozat (Sky S.T.):

1. A szomszédom egy jó pasi!

2. A férjem egy jó pasi!

3. Az apukám egy jó pasi!

Lotte sorozat (Sky S.T.):

1. Lotte elveszti a szüzességét - 1. rész

2. Bízz bennem! - 2. rész

Az Asperg család sorozat (Sky S.T.):

1. Emily - 1. rész

2. Emily - 2. rész

Milyen mély a mélyirodalom? (Sky S.T.)

Most főzünk vagy dumálunk? (Sky S.T.)

Antológiák 2024 (Sky S.T.)

Erotikus Történetek Antológia 2024

Újratervezve! Régi mesék új köntösben Antológia 2024

Olivia Fox naplója sorozat (Sütő Éva):

1. Átverve

2. Behálózva

3. Meggyötörve

4. Megbosszulva

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Cím: 8630 Balatonboglár, Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30) 499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője: Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2024. 09. 30.

ISBN szám: 978-963-639-590-2

Copyright

Borítóterv: Szopos Katalin

Korrektor, szerkesztő: Sike Erzsébet

A szerző elérhetőségei:

E-mail:      skybook0401@gmail.com

Facebook https://www.facebook.com/skystbook (@skystbook)

Szerzői jog – Copyright: 2024 by © Sütő Éva (Sky S.T.)

Minden jog fenntartva – All right reserved

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy – visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, és a hivatalos promoter, aki rövid szakaszokat idézhet belőle.

Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

TARTALOMJEGYZÉK

A szerző eddig megjelent könyvei:

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Copyright

Köszönetnyilvánítás

Előszó helyett bemutatom a szereplőket:

Ahogy kezdődött…

Háromévesen – az első napló

Újabb napló

Szerelem, szerelem…

Vezetni jó!

És már itt is vagyunk az egyetemi éveknél

… Hugó esküvőjét.

Hugó esküvője utáni nap bejegyzése

A lánykérés

Könyvajánló

Részletek a szerző már megjelent könyveiből

A 2024-es év blogger pályázat legjobb novellái

Gász Mariann: Az első

Gréczi Nikolett: Amikor minden kék

Lexxa: Az első

Menyhei Mónika: A szivárvány alatt

Nagy Dóra: Az első

Pálinkás Angéla: Egy régi nyár

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom az előolvasóimnak, Menyhei Mónikának, Pálinkás Angélának, Gász Mariannak és Komló Nikoletának, hogy időt szakítottak rám, és véleményükkel segítettek még jobbá tenni a könyvemet.

Nagy-nagy köszönettel tartozom Sike Erzsébetnek, aki kigyomlálta az elütéseimet, a tévesztéseimet, és aprólékos munkával megszerkesztette a könyvemet.

Az öcsém most sem maradhat ki, hiszen sok-sok ötletet merítettem a mi kettőnk “testvérharcából” is, ami mára már csak egy kedves emlék, amin jókat tudunk nevetni.

Óriási köszönet jár Szopos Katalinnak a fantasztikus borítóért!

Nem maradhat ki a köszönetnyilvánításból a Helma Kiadó és Dvariecki Bálint, aki maximálisan támogat, mint írót. Soha jobbat nem választhattam volna kiadónak, mint a Helmát!

Végül, de egyáltalán nem utolsósorban, köszönettel tartozom minden kedves vásárlónak, aki a nehéz munkával megkeresett pénzén az én könyvemet vásárolja meg.

Tartsátok meg jó szokásotokat!

Szeretettel:

Sky S.T.

Előszó helyett bemutatom a szereplőket:

A szülők: Nora és Andrews Dafonte-Nille

Lányuk: Borsóka, azaz Bora, vagyis Boróka

Borsóka testvérei: Willy és David ikrek, valamint a legfiatalabb Rory, azaz Rose, vagyis Rosemary

Dimitrij és felesége, Estella

Fiuk: Nikolaj, azaz Kolja, valamint a kishúga, Lara

Chris, Nora öccse, és felesége, Hilda

Lányuk: Helga, fiuk: Hugo

Natasa, Dimitrij huga, és férje, Tibold, aki Estella bátyja

Ikerlányaik: Natalia és Olga, fiuk: Toby

A gyerekek, születésük sorrendjében:

Helga,

Hugo, Borsóka, Kolja,

Willy és David, Lara, Natalia és Olga,

Rory és Toby.

Ahogy kezdődött…

– Édesem, biztos, hogy készen leszel vele időben? Már csak egy hónap van az esküvőig, és még alig haladtál valamit! – néztem vigyorogva a férjemre.

Imádom őt, de ha Boráról van szó, az elsőszülött lányunkról, akkor az én precíz, higgadt férjem kifordul önmagából.

Mint most is.

Elhatározta, hogy a lányunk hangos beszámolóiból valódi, színes-szagos naplót készít, esküvői ajándékként. Persze, önmagában ez nem lenne akkora durranás, mert ezeket a szto-rikat már mindenki kívülről fújja, beleértve a mi családunkat, Dimitrijét, öcsémét…

De – és itt jött a nagy ötlet – majd mi is hozzátesszük a saját kis megjegyzéseinket, érzéseinket a lányunk dumájához.

Így már tényleg örök emlék marad a gyönyörű, huszonhárom éves menyasszony eddigi életének az összefoglalója.

Egy hiteles családregény.

Feltéve, ha a férjem képes lesz ezt valaha is befejezni!

Napjában harmincszor kezd neki, aztán ahogy meghallja Bora vékonyka hangját, könnybe lábad a szeme, és azonnal kirohan a dolgozójából (annak idején még a lányunk nevezte el így a dolgozószobát), és elkezdi mondani nekem:

– Emlékszel, szerelmem, amikor még csak 3 éves volt….

– Amikor kiesett az első foga és olyan édesen selypített…

– Amikor először közölte Koljával, hogy csak azért sem lesz a felesége….

– Amikor….

– Amikor…

– Amikor…

És ez így megy, már három hónapja!

Komolyan, attól félek, hogy a férjem lesz az, aki majd a kérdésre, hogy van-e valaki, aki ellenzi a házasságot, felpattan és azt kiáltja:

– Igen! Én! Az én kicsi Borsókám még nem mehet férjhez! Ki lesz akkor apuci kicsi lánya?

Nem, mintha nem lenne több gyerekünk!

Itt vannak mindjárt az ikrek, David és Willy. Gyönyörűek, mint az apjuk, és vagányok, mint én voltam. Húsz évesek, bomlanak utánuk a csajok, amióta kibújtak a pelenkából. Komolyan, már nem is próbálom megjegyezni a hazahozott „barátnők” neveit, mert legfeljebb egy hét, és már tanulhatnék is másik nevet. Így aztán édesemnek hívom mindet. Ők ettől elájulnak, én meg nem tudom őket összekeverni.

Aztán itt van Rory, azaz Rose, aki igazából Rosemary. De apuci meg az öribari Dimitrij addig becézte a kicsit, amíg Rory lett belőle. Ki az a hülye, de őszintén, aki két „R” betűs, rövid becenevet ad a gyerekének? Szegény lányom minden volt: Joji, Dodi, Jodi, mire megtanulta kimondani, hogy Rory.

Most tizenhét éves. Ha azt hittük, hogy a fiúk után már nem érhet minket meglepetés, akkor bizony akkorát tévedtünk, mint az Eiffel torony meg a Grand kanyon együttvéve. Rory maga a megtestesült ördög, angyali mosollyal az arcán. Ha nem állnánk úgy anyagilag, ahogy állunk, akkor már minden iskolából kicsapták volna, pedig van bőven a városban. Így csak háromszor váltottunk általánost, és eddig még csak a negyedik gimibe jár. Kicsit ront a statisztikán, hogy mindössze négy év volt az elemi, mert utána nyolcosztályos gimibe ment.

Na, de térjünk vissza apuci elsőszülöttjére, akit szó szerint, már a szülőszobában kisajátított magának azzal a felkiáltással, hogy kilenc hónapig csak az enyém volt, most ő jön!

Ha fizikailag lehetséges lett volna, még a szoptatást is átveszi tőlem, nem mintha az első időben ezt bántam volna! Na de aztán? Tényleg úgy éreztem néha, hogy csak Andrewsnak van gyereke, nekem nincs. Még Dimitrij is csak kemény harcok árán kaparinthatta meg Borát, pedig ő a keresztapja. Ritkán, Andrews szigorú felügyelete alatt gyakorolhatott kicsit a lányunkon pelenkázást, fürdetést, mert Kolja is úton volt már. Nyolc hónap és két hét különbség van a két gyerek között.

A két büszke apa azonnal el is döntötte, hogy mese nincs: egy pár lesznek!

Én először csak nevettem magamban, hogy persze, ahogy azt Móricka elgondolta, de aztán ahogy haladt az idő, kezdtem megkérdőjelezni mindkettőjük épelméjűségét. Sőt, a többiekét is. Mert velünk, nőkkel ellentétben, a kedves apukák mást sem csináltak, mint tervezték egyik házasságot a másik után. Ahogy jöttek a gyerekek sorban, úgy ment az újratervezés is. Talán Chris, az öcsém volt az egyetlen kivétel ez alól.

A gyerekek meg élték a maguk életét, amit persze a papák megpróbáltak néha befolyásolni. Szerintem zéró eredménnyel. Szerencsére mindegyik gyerkőc egy keményvonalas csávó meg csajszi lett, így, ha néha be is jött az eredmény, amit a papák előre megterveztek, az nem miattuk történt.

Bora például kezdettől imádta Dimitrijt, de Koljával már kicsit sem volt zökkenőmentes az esküvőig vezető út.

Hugó, az öcsém fia, Bora és Kolja összenőttek, mint a sziámi ikrek. Igen ám, de más a közös sport, az úszás, lovag-lás, cselgáncs, az ovi, meg a suli, meg más a szerelem. Ott aztán volt minden, amikor megjelentek az első kispasik Bora körül, már az oviban. Aztán ha Kolja felszívta magát, és másik kislányhoz ült le az ebédnél, akkor meg Bora csinált patáliát. Persze, utána mind a ketten Hugóhoz rohantak, hogy tegyen igazságot.

Talán ezért is lett Hugóból jogász. Bora követte imádott apuciját, IT mérnök lett, Kolja meg közgazdász, mint Dimitrij.

Ami azzal is járt, hogy hárman, három különböző egyetemre mentek. Ott aztán rezgett a léc, az apucik nagy rettenetére! Volt is sírás-rívás, amikor valamelyik gyerkőc elhúzott egy hétre, vagy kettőre az új barátjával, barátnőjével! Ment az ármánykodás ezerrel! Chris, az öcsém, a hasát fogta a nevetéstől ilyenkor, velem együtt. Persze, én csak titokban, a férjem meg Dimi háta mögött mertem röhögni. Vagy átmentem Chrisékhez.

Aztán a sok entellektüel után végre az ikrek kétkezi szakmát választottak, víz-, meg villanyszerelők lettek. Áldom őket ezért, különben még mindig én cserélném a villanyégőt otthon, de Dimitrijéknél is. Ez azzal is jár, hogy akkora lókötők, hogy ihaj! Nő nem marad a lábán ott, ahol ez a két csibész megjelenik! Amíg egyszer valaki el nem kalapálja őket. Bár, fizikailag ez már elég nehéz lenne, mert ők Dimitrij edzőtársai évek óta.

Térjünk vissza a meglepetés nászajándékra!

Nagy meglepetés lesz, ha egyáltalán elkészül!

Már látom, hogy ezt is nekem kell kézbe venni, ahogy a ruhát, a virágot, az asztaldíszt, meg úgy általában véve mindent, ahol döntésre volt szükség. Úgy egy hónapon belül.

Borával már nem is szólunk semmit, Estellával hármasban eldöntöttünk mindent a pasik háta mögött. Aztán benyújtottuk a számlát nekik. Igen, nekik, mert Andrews és Dimitrij, életében először, nem tudott megállapodásra jutni, hogy ki fizesse az esküvőt. Andrews azzal érvelt, hogy ez a lány apjának a dolga, mivel Dimitrij adja a fiataloknak a házat, ráadásul teljesen berendezve. Dimi meg azzal érvelt, hogy míg nekünk a legjobb esetben sem lesz száznál több vendégünk (tulajdonképpen csak néhány barát, meg a gyerekek haverjai), nekik viszont lesz vagy hatszáz, de még az is lehet, hogy több, ezért nem lenne tisztességes, ha Andrews fizetne!

Majdnem ölre mentek.

Aztán Bora megelégelte a sehova nem vezető vitát és közölte, hogy majd ő kiszignálja a számlákat, hogy melyiket ki fizeti, és milyen arányban.

Minden számláról készül egy másolat is, Bora oszt meg szoroz, aztán ráírja, hogy kinek mennyit kell csengetni.

Kolja persze megpróbálta ezt is megfúrni, hogy mit ért ehhez Bora, hiszen ő a közgazdász, a pénzember, de a lányom csípőre tette a kezét, csakúgy, mint már kétévesen is, és közölte a vőlegényével:

– Te még mindig egy fütyi vagy, Kolja!

– És akkor miért jössz hozzám feleségül? – replikázott a

vőlegény, én meg a teraszon hallgatóztam.

– Azért, mert ha arra várok, hogy legalább egy fasz legyél, akkor kilencven évesen sem fogunk összeházasodni. Egyébként is, örülj, hogy hozzád megyek! Fütyi!

Ez így megy egyébként, amióta megtanultak beszélni. A különbség csak a nuni, puni, punci, valamint a fütyi, fasz, nagyfasz szavak használatában van.

Persze, vannak dolgok, amit nem lehet a fiúk nélkül elintézni: a leendő férj meg a két örömapa ruháját, de ilyen például az ifjú pár első tánca is. Ahhoz bizony Kolja is kellett. A lányom csak fából faragott királyfinak becézi élete párját, pedig tényleg nem az. Ma már nem.

Az első tánc!

Na de amikor kezdték a tánctanulást! Istenem, mikor is volt? Hároméves még nem volt Bora, Kolja meg alig múlt kettő, talán két hónappal. Még pelus volt rajta, arra emlékszem, amikor elvittük őket Irinához balettre. Egyszer! Soha többet! Viszont egy fél évig röhögtünk ezen az egy alkalmon. Kolja ugyanis elirigyelte a színes tütüt Borától, és addig kergette a teremben, amíg le nem kapta a derekáról. Irina ekkor közbe akart lépni, de mi csak intettünk neki Estellával, hogy akció van, ilyenkor ne zavarjuk a gyerekeket, üljön le nyugodtan közénk. Még le sem tette a hátsóját, amikor az én vérszomjas kislányom lerántotta Koljáról a pelenkát, ami megakadt a térdénél, ő meg seggre ült. Kolját ez a legkevésbé sem zavarta, mert még mindig ő markolta a tütüt! Az sokkal fontosabb volt, mint a sajgó, csupasz segge! Amikor nagy nehezen feltápászkodott, és Bora látta, hogy semmire nem ment, akkora jobb egyenest vitt be neki, hogy kis híján eltört Kolja orra. Bora csípőre tette a kezét, végig nézett a kisfiún és csak annyit mondott megvetően: Kis fütyi! Aztán kikapta a kezéből a tütüt, és odahozta nekem, hogy vigyázzak rá.

– Ez nálatok mindennapos dolog? – kérdezte Irina, miközben azt várta, hogy Estella megmozduljon. Végül is az ő gyereke vérzett.

– Nem. Naponta többszöri dolog – válaszolta nyugodtan a kedves mama. – Tudod, Dimitrij adja alá a lovat állandóan, én meg hagyom, hogy hol Bora, hol meg Hugó megnevelje kicsit – húzott egyet a vállán Estella. – Ugyanis a gyerekek vitájába még Dimi sem szól bele. Igazából az egyetlen, amibe nem üti bele az orrát – nevetett a csajszi, miközben rutinosan letörölgette Kolja arcát, aztán visszarakta rá a pelenkát.

Ezt követően Irina még mindig próbálta a tánc felé terelgetni a gyerekeket, de amikor Kolja elé állt, és közölte, hogy:

– Én is olyan nagy leszek, mint Apa! És olyan erős leszek, mint Apa! És nekem is akkora kukim lesz, mint Apának! – na, akkor Irina is úgy gondolta, hogy ennyi talán elég is a balettből Koljának.

Sajnos, Boránál sem járt nagyobb sikerrel. Miértes korszakában volt éppen a lányom, ezért a párbeszédük eléggé viccesre

sikeredett, legalábbis mi baromi jót röhögtünk Estellával.

Irina: Húzd ki magad, Bora!

Bora: Miért?

Irina: Mert szeretném látni, hogy milyen szép a tartásod!

Bora: Miért?

Irina: Hogy lássam, milyen ügyes táncos lesz belőled!

Bora: Miért?

Irina: Mert akkor tudsz szépen balettozni, ha jó a tartásod.

Bora: Miért?

Irina itt már keményen izzadt és kétségbeesve nézett rám, de én csak a vállamat húzogattam. Nálunk ez is mindennapos mostanában, és Bora meg az apja a végtelenségig tudják ezt játszani. Én általában a harmadik miért után egyszerűen lelépek.

Szóval olyan húsz perc hiába való kísérletezgetés után Irina úgy döntött, feladja, mire Bora felkiáltott: Én győztem! K.O!

Majd azonnal levetette a szép kis balettcipőjét, és harisnyában elkezdett csúszkálni a padlón. Persze, Koljával a nyomában, aminek az lett a vége, hogy két percen belül mind a kettő bőgött, mint az albán szamár, mert lefejelték a falat. Addig lökdösték egymást, amíg a nagy játékban túl közel jött. És győzött. Mármint a fal. Mi meg, Irina nagy megkönnyebbülésére, összeszedtük őket, megállapítottuk, hogy csontjuk nem tört, vér nem folyik, szóval, mehetünk haza.

Veszélyes helyszínek

A vízbefojtási kísérletek is emlékezetesek maradtak, főleg egy. Már elég jól elboldogultak a medencében a gyerekek, és amikor csak lehetett, vadultak. A fiúk kedvenc játéka volt, hogy megpróbálták Borát a víz alá nyomni, a bikini felsőjét meg ellopni. Ám a kisasszony rendszerint elkapta valamelyik fiú nyakát hátulról (ezt is Dimitrij tanította neki!), és addig fojtogatta a kis izmos karjával, amíg az bocsánatot nem kért. Ugyanis a lánykánk úgy döntött, hogy az egy részes úszódressz csak kis pisiseknek való, ő meg már nagylány. A két részes meg ugye, vörös posztó volt a fiúk szemében. Az egyik ilyen alkalommal, az akkor kicsivel több, mint hároméves lányom olyan dühös lett, amikor meglátta, hogy Dimitrij a medence szélénél állva kiröhögi őt, hogy mérgében odaállt elé, haragosan ránézett, aztán egyetlen mozdulattal lerántotta a fürdőnadrágját. Csípőre tett kézzel, mérgesen azt mondta neki: „Te meg ne röhögj, mert te meg egy nagy fütyi vagy!” Majd hátraarcot csinált, és ment tovább.

Mi, felnőttek, próbáltunk elfordulni. Andrews a könnyebbik utat választotta, egy elegáns fejessel a medencében termett, hogy inkább kihalássza a kicsi lánya bikini felsőjét, amit Kolja szedett le róla. Innen indult ugyanis a haddelhadd! De Chris például összegörnyedve hátat fordított a medencének, és úgy vinnyogott. Hugó viszont, a kis higgadt, megállt Dimitrijjel szemben, felnézett rá és azt mondta:

– Ne legyél szomorú! A fiúknak fütyijük van. Nekem is. Az nem baj! A lányok viszont puncik!

A döbbenten álló Dimitrij „fütyije” ekkor már félkemény volt pusztán attól, hogy így az érdeklődés középpontjába került, úgyhogy

jobbnak látta felkapni a bokájánál kígyózó gatyáját és bevetődni Andrews mellé a medencébe.

Ám, ekkor a lányom még megadta neki a kegyelemdöfést:

– Az én apukámnak a fütyije is szebb! És nem leszek Kolja felesége!

Hogy ez a kettő hogyan keveredett egy mondatba, azt csak egy gyerek tudná megmondani!

Mindenesetre mi, csajok, végre elengedtük magunkat, és tiszta szívből elkezdtünk röhögni.

Az éttermek is igen veszélyes terepnek bizonyultak ebben a korban, amikor a gyerekek kezdték felfedezni a fiúk és lányok közti különbséget.

Még nem voltak meg a kicsik, Kolja olyan kétéves múlt, Bora meg még nem volt három, de már majdnem, amikor beültünk egy orosz étterembe kajálni. Andrews meg Dimitrij kimentek a mosdóba (mondja még valaki, hogy csak a csajok járnak párban a WC-re!), majd, amikor visszatértek az asztalhoz, megszólalt Bora.

– Apuci, jól megtörölted a puncikádat? Nem fogja csípni a pisike?

Dimitrij akkorát röhögött, hogy szerintem még a Himaláján is hallották, de rögtön utána Kolja is hozzátette a magáét.

– Buta vagy! Puncija csak a lányoknak van! Andrewsnak meg apunak fütyikéje van, mint nekem. Csak nagyobb.

Most Andrews volt az, aki hahotázni kezdett.

Estella vetett véget a gyermeki párbeszédnek ezekkel a szavakkal:

– Ha még egyszer valaki faszokról meg pinákról beszél az asztalnál, pakolunk és vacsora nélkül hazamegyünk!

Végszóra megállt a pincér az asztalnál az üveg borral a kezében, amit a fiúk már korábban kiválasztottak és megkérdezte:

– Kinek önthetek kóstolót a PINA noirból?

Én részemről lefejeltem az asztalt, és a karomra dőlve röhögtem, de a többiek sem bírták sokáig tartani magukat. Szegény pincér meg nem tudta, melyik lábára álljon, olyan zavarba jött. Csak a két gyerek nem értette, hogy a felnőtteknek mi olyan vicces?!

Drága kicsi Borám ritkán hozott kellemetlen helyzetbe, amikor ketten voltunk, de egyszer azért sikerrel járt. Sétáltunk hazafelé a bölcsiből, és meglátott egy magas férfit, farmerben, a buszmegállóban. Kitépte a kezét az enyémből, elkezdett futni felé, miközben torka szakadtából üvöltötte, hogy apuci, apuci! Szegény pasas, először csak nézett szét bambán, hogy kihez beszél a gyerek. Aztán egyszer csak telibe kapta a lányomat, aki átölte a lábát, és egyre csak kántálta, hogy apuci, apuci! Kénytelen voltam rászólni a gyerekre.

– Édes lányom, nem vagy te ilyen bugyuta, hogy nem ismered fel az apádat! Egyébként sem illik ráhozni a szívbajt az idegen bácsikra!

A lányom édes mosollyal az arcán válaszolt.

– Jó. Akkor majd Dimire hozom rá a szívbajt!

Elengedte a pasi lábát, megfogta a kezem, és jött, mint egy kisangyal mellettem, három teljes lépést. Akkor visszafordult.

– Te meg nem is vagy az apukám! Úgyhogy legközelebb ne engedd a lábadat ölelgetni egy idegen kislánynak!

Szerencsére megjött az autóbusz, amire a pasi várt, így mindketten megmenekültünk a további kényes helyezetektől.

A bölcsis időszak rejtegetett jó néhány konfliktust, ami abból eredt, hogy Kolja majdnem egy évvel fiatalabb volt a többi gyereknél, és ez ebben az időben bizony, sokat számított. De egyszerűen nem lehetett elválasztani Borától meg Hugótól, mert akkor olyan hisztit csapott, hogy ott kő kövön nem maradt!

Bora azonban nem éppen a szép lelkéről volt híres, vagy arról, hogy dédelgette volna a leendő férjecskéjét.

Bora: Képzeld, anyuci, Kolja ma megint bőgött!

Én: Miért, mi történt?

Bora: Nem tudott biciklizni.

Én: Nem ért le a lába? Nem tudta hajtani?

Bora: Nem, azért, mert nem tudott ráülni.

Én: De miért nem tudott ráülni?

Bora: Miért, miért? Hát, mert én ültem a biciklin!

Néhány héttel az éttermes incidens után, Dimitrij valamiért átjött hozzánk. Bora elé állt, és teljesen komolyan elkezdte faggatni.

– Te is fiú vagy?

– Igen, kismenyem, én is fiú vagyok – vigyorgott Dimi.

– Ha fiú vagy, akkor fütyid van és nem puncid – állapította meg a lányom éles ésszel.

– Okos vagy, Borsóka! Bizony, a fiúknak fütyijük van! – helyeselt Dimi, még mindig mosolyogva.

Én már alig bírtam visszatartani a röhögésemet, mert tudtam, mi lesz a következő kérdés.

– Megmutatod a tiédet?

Dimitrij kétségbeesve nézett rám, hogy most mi legyen, de én csak a vállamat húzogattam.

– Tudod, Bora, az okos kislányok tudják, hogy a fiúknak fütyi-jük van, anélkül is, hogy megnéznék! És te okos vagy, ugye?

– Tegnap az voltam, de ma nincs kedvem hozzá! Inkább megnézném a fütyidet!

Dimitrij közel állt a teljes összeomláshoz, úgyhogy megkönyörültem rajta.

– Bora, ha adok két csörgős pénzt, akkor leszel ma is okos nagylány?

– De mind a kettő kezembe akarok csörgős pénzt! – nézett rám halálosan komolyan, és már tartotta is a két kicsi markát.

Másnap Dimitrij áthozott egy nagy bögrét, tele fémpénzekkel, hogy ha legközelebb hasonló helyzetbe kerül, tuti biztos, hogy meg tudja vesztegetni a keresztlányát.

Soha nem felejtem el, amikor az egyik karácsonyra Dimi, Tibold, Chris, az öcsém, meg az én drága jó férjem csináltattak egy akkora terepasztalt, hogy csak úgy fért el nálunk, hogy a nagy teraszról elpakoltunk mindent. Még a régi helyen laktunk, de már épült a lakópark, sok időt töltöttünk együtt, és nem csak a gyerekek miatt. Azt a szentestét meg nálunk töltötte mindenki.

Ahogy a gyerekek felfedezték a sok dobozt, a négy pasi azonnal nekilátott felépíteni a várost: utakkal, házakkal, hidakkal, parkolókkal, vasútállomással, repülőtérrel, meg már nem is emlékszem, mi mindennel. Hugó, Kolja meg Bora először még lelkesen hordtak oda mindent, aztán leültek a felnőttek közé és nyálcsorgatva lesték, ahogy a pasik élvezkedtek. Bora egyszer csak megszólalt:

– Apuci, én azt gondolom, hogy ti már eleget játszottatok! Most mi jövünk!

Biztosan előjön még nekem is jó pár sztori, de kezdjünk neki a munkának! Vagy tényleg nem lesz nászajándék!

Háromévesen – az első napló

Andrews és Bora nem csak kisajátították egymást, de a lányom kezdettől fogja rabja volt mindenféle elektromos kütyünek. Andrews meg szorgalmasan tanította neki, mit hogyan kell bekapcsolni, kikapcsolni, használni. Képesek voltak Skype-on meg Whatsapp-on beszélni egymással, miközben Andrews lent volt a dolgozószobában, Bora meg az emeleten, a sajátjában. Ami egyébként igen ritkán fordult elő.

Mivel Bora eszméletlen szókinccsel rendelkezett, és nem lévén „gagyogó nagyszülők”, szépen, tisztán is beszélt, And-rews rájött, hogy a bölcsi meg az ovi miatt, egyre több sztoriról maradunk le. Ekkor jött a hatalmas ötlet, hogy amíg nem tanul meg írni, vezessen hangos naplót. Így született meg a diktálós mikrofon, ami egy vezeték nélküli kapcsolattal csatlakozott Andrews számítógépéhez. Amit Bora elmondott, azt nem csak, mint hangot rögzítette, de azonnal létrehozott egy szöveges fájlt is belőle. Nehogy elvesszen egyetlen betű is abból a sok locsogásból, ami elhagyta az ő kicsi lánya száját!

És íme, Borám, az első bejelentkezésed!

Bora: Halló, halló! Figyelem! Én Borsóka vagyok! (kuncogás) Nem is, nekem Boróka Dafonte-Nille a nevem, de mindenki csak Borsókának hív. Főleg az apukám, mert már akkor szerelmes volt belém, amikor még az anyuci pocakjában voltam. Ezt ők mondták nekem. Apuci, jó lesz, ha így mondom?

Andrews: Tökéletes lesz, szerelmem!

Bora: Ez az én apucim, aki imád engem és én is imádom őt! És most már hároméves vagyok, és mutatni is tudom, csak itt nem látszik, szóval én is imádom az apucimat, mert ő a legszebb a világon! Dimitrij is szép egy kicsit, meg hatalmas, de az én apukám meg egyenesen gyönyöjű. Nem, mindjárt mondom szépen: gyö-nyö-rű. Szóval az apukámtól kaptam ezt a diktálós mikrofont, mert én már nagylány vagyok, és így el tudok mindent mondani, ami velem történik itthon meg az oviban. Amikor majd nagy leszek, írhatok igazi naplót is, de addig meg mondok. Naplót. Van egy titkom, apuci, de ez még tegnapi titok. De neked elmondom, mert te nagyon szeretsz engem! Az a titok, hogy oviban egy kicsit orrba gyűrtem Kolját, mert megint fütyi volt.

Háttérben hallatszik Andrews visszafojtott nevetése.

Bora: Apuci, megfáztál? Azért törölgeted a szemed? Sírjál nyugodtan, ha az segít!

Andrews: Kislányom, miért mondod Koljára, hogy fütyi volt? Az mit jelent?

Bora: Hát, tudod, a lányoknak punijuk van, a fiúknak meg fütyijük. És amikor valaki nagyon paraszt, azt nem szabad mondani, mert azért az óvónéni haragszik. Azt mondta, az csúnya beszéd. Én meg kitaláltam, hogy inkább azt mondjuk, hogy fütyi, meg puni. Érted, apuci?

Andrews: Értem, kincsem, mesélj tovább! (Andrews fojtott hangon röhög)

Bora: Apuci, hozzak neked valami finom teát? Az jó, ha megfáztál!

Andrews: Nem kell, kicsim. Csak mondd tovább a naplódat!

Bora: Na jó! Szóval, Kolja már megint olyan hülye képet rajzolt, ahol csak pisztolyok voltak, szerinte. Én meg mondtam neki, hogy azok csak fekete vonalak, de majd megtanul rajzolni, mert ő még kis pisis. Mi meg már nagyok vagyunk, főleg Hugó. És akkor Kolja azt mondta, képzeld el, hogy ő is nagy, és egyébként is, neki majd vesz az apukája nagyságot, és mi leszünk a kis pisisek mellette. Akkor én mondtam Koljának, hogy ez nem így működik, mert nagyságot még Dimi bácsi sem tud vásárolni, de Kolja rám nyújtotta a nyelvét, és azt mondta, hogy az ő apukája mindent meg tud venni, akár az egész világot is. És különben is, sokkal nagyobb, mint te vagy. Én meg mondtam, hogy lehet, hogy nagyobb, de nem szebb, mert te vagy a legszebb apuci az egész világon. Aztán Evelin is azt mondta, hogy még az ő apukájánál is szebb vagy! Erre Kolja összegyűrte az én gyönyörű rajzomat, és képzeld el, apuci, hogy rátaposott. Én meg erre orrba vágtam! Úgy, ahogy Dimi bácsi tanította, hogy hogy kell megvédeni magam. Hát én megvédtem. Ez a kis fütyi meg elkezdett bömbölni, hogy én bántottam. De az óvónéni direkt elfordult, hogy ne kelljen neki észrevenni, hogy Kolja bőg. Tudod, apuci, amilyen hisztis néha, akár punci is lehetne!