A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Veszélyes vágyak, 2025

Copyright © Lenora Sandell, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: SafeGép Tech Kft.

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-36-0

Hét évvel korábban

Összehúzom magam, láthatatlanná szeretnék válni, de az apám tekintete elől nincs menekvés. Úgy mér végig, mintha egy darab zöld, romlott húst nézne a pulton.

– Állj fel! – üvölt. Nem mozdulok elég gyorsan, ezért a bakancsával akkorát rúg a székem lábába, hogy majdnem lefordulok róla. – Felállsz, amikor hozzád beszélek, te szerencsétlen!

Reszketve engedelmeskedem. A kezeimet összekulcsolom magam előtt, próbálom eltakarni a fedetlen cicimet, amit ő csak darázscsípésnek hív. A tenyerem izzad, a gyomrom pedig hányingerkeltően fordul fel a félelemtől. Megragadja a védelmezésként mellkasomra font karomat, és lerántja, hogy szabadon lecsaphasson a mellbimbómra. Úgy csavarja meg őket, mintha az idegszálakat is ki akarná tépni a helyéről. A kín olyan éles, hogy fekete foltok úsznak be a szemem elé, a torkomon akadó sikoly pedig fullasztó öklendezéssé torzul. Minden sejtem üvöltve tiltakozik a létezés ellen. Nekem soha nem szabadott volna napvilágot látnom. Miért kellett megszületnem? Miért kell elviselnem ezt a testet, ezt a fájdalmat, ezt a mocskot? Bárcsak egyszer elnyelne a föld, bárcsak kioltódna belőlem ez a szánalmas láng, amit életnek neveznek. Gyűlölök minden csepp vért, ami az ereimben kering, ami azt súgja, hogy van értelme a holnapnak.

– Nézz rám! – Az állam alá nyúl, a körmét a húsomba vájva, és erőszakkal emeli fel a fejem. – Tudod, mi vagy te? Egy genetikai hulladék. Egy elbaszott pillanatom eredménye. Néztél már tükörbe?! Ez a test? Ez a fiús, görbe, szánalmas valami? Tizennégy éves vagy, az isten szerelmére!

A sírás helyén csak egy néma, fojtogató rándulás marad a gyomromban. Tudom a szabályt: ha megtörök, csak még kegyetlenebb lesz. Gyűlöli a gyengeséget, pedig ő tette ilyenné minden egyes porcikámat. Bárcsak inkább átkulcsolná a torkomat, és addig szorítaná, amíg elroppanna a gégém!

– Én… igyekszem, apa – suttogom, de ezek nem szavak, csak véres-nyálkás cafatok, amik bugyborékolva törnek fel a mellkasomból. A félelem belefagyott a csontvelőmbe.

– Igyekszel? – Halkan felnevet, a szeme nem mozdul. – A nőiesség nem igyekezet kérdése, édes lányom. Vagy megvan benned az a tűz, az a tartás, amitől egy férfi térdre borul, vagy nincs. Mondd ki! – A lehelete dohány- és gyűlöletszagú, a szavai szinte égetik a bőrömet. – Mondd ki, hogy egy senki vagy!

– Egy senki vagyok… – nyöszörgöm a padlót bámulva.

– Hangosabban, te nyomorult!

– Egy senki vagyok, apa! – ordítom végül, és a könnyeim utat törnek maguknak.

– Úgy van. De ne bőgj, mert csak még szánalmasabbá tesz – veti oda. Elenged, de csak azért, hogy gúnyosan végigmutasson rajtam. – Azt hiszed, ha így maradsz, valaha is kellesz majd valakinek? Nézd meg ezt a lapos mellet, ezt a tartást. Egy normális pasi se fog hozzád érni undor nélkül. A büdös életben nem fog senki megbaszni téged, Isabela, mert egyszerűen olyan ronda vagy. Egy selejt. Csont és bőr, meg az a bárgyú tekintet. Ha rám nézel, csak a kudarcot látom.

A hangja gyilkos suttogássá halkul.

– Az anyád… ő nő volt. Ennyi idősen már kerekedett a melle, a segge, meg volt benne élet. Te meg? Olyan vagy, mint akit elfelejtettek időben elásni. Pfuj. Egy hiba a rendszerben, amiért nekem kell fizetnem minden áldott nap. Nem vagy méltó a Corvellan névre.

– Én… én megváltozom – csuklik el a hangom a zokogástól.

– Megváltozol? – hahotázik fel, és a hangja úgy vág, mint a borotva. Takarodj a szemem elől, mielőtt elhányom magam a látványodtól! Keress egy lyukat, és bújj bele, hogy ne kelljen ezt a korcs fejedet látnom!

Alerio

– Ez egy beteg, fegyelmezetlen kurva.

A szavakat úgy köpöm ki, mint a szilánkokat. Nem is Corvellanra nézek, hanem a falon izzó óriási plazmára, ahol a híradó éppen egy amatőr, remegő kézzel rögzített videót játszik le, amit valaki a tömeg sűrűjéből készített. A felvétel szemcsés, sötét, de a mocsok így is átüt a képernyőn.

A kijelzőn Isabela Corvellan a Plaza Mayor közepén térdel a sárban, a szakadó esőben. Egy átlátszó, filléres nejlon esőkabát vákuumként simul a meztelen testére, amely minden egyes görbületét közszemlére teszi. Alatta csak a melleire ragasztott szigetelőszalag-keresztek feketéllenek, melyek húsbavágóan préselik össze a bimbóit.

A vetítés megremeg egy pillanatra, hallatszik a tömeg perverz morajlása, aztán a lány két széket húz a tér közepére. Egy-egy férfi bábu ül rajtuk. A jobb oldalin az apja, Sebastian Corvellan fotója virít az arc helyén, a balon Javier Morettié, aki az ország legnagyobb magánbefektetője. Aztán a lány minden szégyenérzet nélkül felmászik a Moretti-alak ölébe, meztelen combjai rászorulnak az öltönyös vázra, és elkezdi azt a lassú, ritmikus dörgölőzést, ami nem lázadás, hanem színtiszta, nyilvános fajtalankodás.

A mobil mikrofonján keresztül tisztán hallani az ocsmány, csattogó hangot, ahogy a vizes anyag a nedves húsán pattog minden egyes lökésnél. Ezután megragadja a figura merev, kinyújtott karját, és egyetlen rántással a lába közé feszíti a csuklót. Vadul, őrjöngve dörzsöli a punciját a kitömött ujjakhoz, a tekintete pedig végig az apja képére szegeződik. Ott, mindenki előtt, a latyakban élvez el, miközben a felmenője arcába üvölti az összes szennyét. A monitor hirtelen Isabela arcára közelít: liheg, a szőke tincsei csatakosan tapadnak a bőrére, a szeme pedig két sötét, feneketlen örvény. Egy vörös rúzzsal a kezében éppen a faterja fotójának a homlokára mázolja: „KÉPMUTATÓ”.

Megvetem ezt a férget az asztal túloldalán, hiába ő a miniszterelnök, és gyűlölöm azt a romlott kölykét is a kijelzőn. Ez egy roncsderbi, ahol a lány a saját testét használja az ütközéshez, és élvezi, ahogy a szilánkok az apja arcába fúródnak.

– Kapcsolja ki, ez nevetséges – morgom, és a tekintetemmel szinte átégetem a tévét. – Azt hiszi, csak mert gazdag és apuci ellen lázad, már valami kibaszott művész? Ez csak egy elmebeteg bohóc.

– Ez a paprikajancsi ma reggelre a címlapokra került, és vele vannak tele a hírek, Alerio! – üvölti Corvellan, és ököllel az asztalra csap, amire a kristálypoharak megcsörrennek a tálcán. – Megint. Két hónap van a választásokig, és ez a lány éppen most darálja be a kampányomat. Elvettem a pénzét, erre egyetlen nap alatt megduplázta a vagyonát a tőzsdén. Befagyaszottam a számláját, de ez se rettenti el.

– Nem – vágom rá újra. – Garcíát küldöm – jelentem ki, jelezve, hogy részemről a tárgyalás lezárult. – Kétméteres, kőkemény. Vagy ott van Ramirez, aki még a saját gondolataitól is megvédi a célszemélyt. Ők a Cruz Security legjobb emberei.

Az államfő, Corvellan megrázza a fejét. A hamis, plakátokra gyártott kampánymosoly lassan lefagy az arcáról.

– Nem érti, Alerio. Én nem az embereit akarom, hanem magát.

Felnevetek. Nem tudok mást tenni, annyira abszurd az egész.

– Engem? Kibaszottul viccel.

– Halálosan komolyan beszélek.

– Én is. – Hátradőlök a székben, szándékosan tiszteletlenül, hadd érezze a megvetést. – Régóta nem vállalok senkit, miniszterelnök úr. Bizniszem, irodám, családom és életem van. Nem fogok hónapokig egy elkényeztetett, hisztis picsa után rohangálni csak azért, mert apuci nem bír vele.

– Ez nem hiszti. Ez botrány.

– Akkor zárassa be! – csattanok fel. – Vagy vegyen neki egy nyomorult pónit, vigye el egy svájci klinikára, tömje tele nyugtatóval, rohadtul nem érdekel! Az intézményem vállalja a védelmet, de én nem.

– A maga emberei ehhez kevesek – sziszegi Corvellan, és mélyen előredől. – Félnek a pertől, a sajtótól, a következményektől. Nekem viszont valaki olyan kell, aki szarik a szabályokra.

– Akkor sem. Jól figyeljen, Sebastian! A vállalkozásom Spanyolország legnagyobb biztonsági vállalata. Van egy feleségem és egy hároméves fiam otthon. Tényleg azt hiszi, hogy otthagyom őket két teljes hónapra, csak azért, hogy a maga elcseszett kölykének a seggét törölgessem? A családom…

– A családja? – nevet fel Corvellan. – Megható, de kurvára nem érdekel. A maga emberei gyengék, nekem az az Alerio kell, aki régen volt. Az, aki nem fél semmitől.

– Az már nem létezik. A válaszom pedig véglegesen, századszorra is nem! – Felpattanok, sarkon fordulok, és elindulok az ajtó felé. Ennyi volt. A nevem túl nagy és túl ismert ahhoz, hogy egy ilyen fasz zsarolhasson, hiába van hatalma.

Már a kilincsen van a kezem, amikor megszólal.

– Marbella. Kétezer-tizenkettő.

A hangja csendes, de a szavak belém fagynak. Megállok, a hátam megfeszül, mégsem fordulok meg.

– Nem értem! – dörmögök a vállam felett.

– Dehogynem, Alerio… Dehogynem. – Hallom, ahogy feláll. A bőrfotel nyikorgása fülsiketítő a beálló csendben. – Egy jacht, két orosz fegyverkereskedő és a hivatalos jelentés: „baleset a hirtelen támadt viharban”. Ismerős?

Lassan megfordulok. Corvellan egy vékony, barna mappát tart a kezében. Lazán, mintha csak az itallapot kínálná.

– Rémlik valami. Egy hír a sok közül. De mi a fasz közöm van nekem ehhez?

– Csak annyi – mondja, és felém csúsztatja –, hogy a hatósági beszámoló hazugság – nyomatékosítja, miközben a szemembe néz. – Nem volt zivatar azon az éjszakán, Alerio. Szikrázóan tiszta időben lángolt a hajó. A helyi rendőrfőnöknek pedig nem okozott gondot azt írni, hogy a hirtelen támadt ítéletidőben villámcsapás érte a jachtot… miután megkapta tőlem a borítékot.

Kinyitom a dossziét. A legfelső laphoz fényképeket tűztek. Jól kivehető, fekete-fehér felvételek egy kikötői kamerából, melyen én vagyok, a karomban egy ernyedt testtel, mögöttem pedig az égő horizont. Alatta ott lapul az eredeti helyszínelési jelentés, egy belső, soha nem iktatott dokumentum. Egyetlen kifejezést húztak alá vastag, vörös filccel: szándékos gyújtogatás.

A kezem remeg, a torkom száraz.

– Honnan…?

– Honnan? – nevet fel Corvellan. – Azt hitte, maga volt az egyetlen, akinek érdekében állt, hogy a zsernyák vezető rossz időjárási viszonyokról írjon? Én fizettem neki, és cserébe megtartottam az igazi jelentést biztosítéknak, arra az esetre, ha a „vihart” okozó valaha még hasznos lehetne a számomra.

Corvellan előrehajol, a szeme megvillan. A hangja halk, metsző.

– Két hónap. Csak két hónap. Maga, személyesen.

– Szóval oda kellene költöznöm?

– Így van. Ez nem egyszerű testőrség, hanem felügyelet. Egyetlen percre sem hagyhatja magára. Ha vécére megy, maga az ajtóban áll, ha zuhanyzik, akkor a kabin előtt. Nem léphet ki egyedül a lakásból, és nem találkozhat senkivel. Nem érdekel, mit csinál vele a négy fal között. Dugja meg, törje össze, éheztesse ki, felőlem akár a belét is kitaposhatja, csak egy a lényeg: kussoljon! Két hónapig csendet akarok. Leszarom a lelkét és a hisztijét. Egy dolga van: megjelenni. Minden hivatalos eseményen ott kell lennie. A jótékonysági gálákon, a fogadásokon, az ebédeken. Ott kell állnia mellettem, mosolyogva, és el kell játszania a támogató, szerető lányt. Szükségem van a család látszatára. Ha elszúrja, vagy botrányt csinál… akkor maga megy a börtönbe, Alerio.

Kiegyenesedem. A dühöm lassan kihűl, és átadja helyét a megvetésnek.

– Hánynom kell maguktól – sziszegem.

– Ennek örülök. A mappát természetesen átadom, ha végzett.

Visszanézek a képernyőre. A lány éppen a kamerába bámul, arcán azzal a provokatív, őrült vigyorral. Na, ezt fogom letörölni a képéről.

– Hol lakik? Hova kell mennem?

A hangom mély és rekedt.

– Paseo de la Habana 10/54. Penthouse.

– Rendben. De csak nyolc hét, egy perccel sem több.

Beülök a kocsiba, és a homlokomat a kormánynak döntöm. Az ereimben lüktet a gyűlölet. Két hónap. Két hónap a feleségem és a fiam nélkül. És miért? Mert egy rohadt politikus képtelen volt pórázon tartani a saját kurva pulyáját.

Otthon már sötét van, csak a konyhából szűrődik ki némi meleg fény. Valami fahéjas-mandulás házi süti illata ül a levegőben. Megállok az ajtóban. A cipőm orra egy plüsskockába ütközik – a földön mindenhol kisautók, szanaszét hagyott játékok. A kanapéra dobva egy mesekönyv hever: Elmer, a foltos elefánt. A feleségem halk suttogása átszűrődik a másik szobából, altatódalt dúdol. A kisfiunk… valószínűleg már félálomban van.

A fürdő felé indulok. A tükör bepárásodott, mégis tisztán látom benne magam. Gesztenyebarna, oldalt rövidre nyírt hajam rendezetten zilált. Közelebb hajolok az üveghez, végigsimítok a borostámon. Még nem zavar, vállalható, sőt ez divatos manapság. De a tekintetem üres. Hideg. Az egyik emberem mondta egyszer, hogy a szemem olyan, mint egy bezárt ajtó. Aki belenéz, pontosan érzi, hogy oda jobb nem benyitni.

Ledobom a pólót, és a nadrágból is kilépek, lassan csúszik le rólam. Beállok a zuhany alá, a víz elég hűvös. A sokk azonnal megfeszíti az izmaimat – jóleső gyötrelem ez. Nem enged gondolkodni, elhallgattatja a hangokat a fejemben. Nedves kézzel hátrasimítom a séróm.

Törölközőt csavarok a derekamra, és kimegyek a kabinból. Enyhén csöpög rólam a víz, libabőrös vagyok a hidegtől. A nappaliban félhomály fogad, de a tárgyak körvonalai ismerősek. A falak grafitszínűek, fekete bőrkanapé, alacsony üveg dohányzóasztal. A parketta halkan megnyikkan a csupasz talpam alatt, ahogy a bárszekrényhez lépek.

A szemem sarkából meglátom a családi fotókat. Az egyiken Lucía nevetve hajol fölém, a frizurája kusza, szabad, pont olyan, mint ő maga. A másikon Jacket, a fiunkat emelem a magasba, mintha az ég felé tartanám. A harmadik a tengerparton készült: én a homokban ülök, a kiskölyök várat épít mellettem. És a képen… mosolygok. Olyan az arcom rajta, amit már alig ismerek.

Töltök egy pohár bort, és iszom egy kortyot. Nem az ízéért, hanem a csendért. Leülök a kanapéra, előrehajolok, a pohár két tenyerem között pihen. Az alkoholt nézem, mintha ott lenne a válasz. Az ajtó hangtalanul nyílik, Lucía lép be – vállig érő, fekete, göndör haja kissé zilált. A szemében ott a jól ismert fáradtság: az anyaság és a napi hajtás súlya.

– Alszik – suttogja.

Csak bólintok.

– Mi a baj?

– Semmi. – A válasz túl gyorsan jön.

Lucía nem hagyja annyiban. Felhúzza a szemöldökét, rám néz, majd újra megszólal.

– Alerio… mi a baj? Tudom, mikor hazudsz.

Sóhajtok egyet. Lassú, nehéz levegővétel ez.

– Hosszú nap volt. Sok az új megbízás. – Elnézek mellette, mintha a nappali sarka hirtelen érdekesebb lenne. – Semmi különös.

Lucía egy pillanatig hallgat, aztán mellém telepszik, és gyengéden megszorítja a térdem.

– Alerio, ne zárj ki! Tudom, hogy van valami, ne csináld ezt.

Lehunyom a szemem, lassan, mélyen szívom be a levegőt, próbálom csillapítani a nyomást a halántékomon. Nem akartam még elmondani, bár tudom, hogy holnap sem lesz könnyebb. Egyenesen rá nézek.

– El kell mennem – mondom halkan. – Két hónapra.

– Micsoda? Hova?

– A belvárosba… Egy ügyfél…

– Fontosabb, mint mi? – A kérdés a levegőben lóg. Nem válaszolok, csak nyelek egyet, de a gombóc ott marad a torkomban. – Alerio, nézz rám! – A hangja már nem puha, a feszültség vibrál benne. – Azt kérdeztem: fontosabb, mint mi?

Az arcára árnyék vetül, de a szeme megcsillan a félhomályban. Harag és félelem keveredik benne.

– Két hónapra a belvárosba kell mennem – ismétlem meg gépiesen. – Testőri meló.

Felnevet. Harsány, gúnyos hang szakad fel a torkából.

– De te már nem vállalsz ilyet. Nem ezért építetted fel a céget. Nem ezért robotoltál eddig, és nem ezért ígérted meg nekem, hogy… hogy itthon maradsz velünk.

– Ez most más – morgom magam elé.

– Mindig más! – csattan fel. – Én is mindig más vagyok, ugye? Más, mint a munka, más, mint az ügyfelek, más, mint a múltad, ami még mindig utánad nyúl! – Feláll, elindul a konyha felé, majd félúton visszafordul. – Miért? Ki ez a fontos ember?

Hallgatok, mert félek elmondani. De ez bőven elég neki.

– A kurva életbe, Alerio! – kiáltja. – A fiad alig lát téged. Tudod, hányszor kérdezi meg, hogy mikor jön haza apa? – Egy lépést tesz felém. – Mondd meg! Nő van a dologban?

Összeszorítom az állkapcsom.

– Igen. Egy lányt kell őriznem. – Egy pillanatra elhallgatok. – Corvellan miniszterelnök lányát. Azt mondják, hogy elég zűrös.

– Azt mondják… – nyújtja el gúnyosan a szavakat. – Ne nézz madárnak, Alerio! Azt hiszed, nem tudom, ki az a csaj? A fél ország látta már a pináját. Lázadó kis picsa, aki azt hiszi, az apja neve mindent eltakarít. – Megremeg, már nem is próbálja elrejteni a féltékenységét. – Őt kell védened? – A kérdés keserű, mint az epe. – Beköltözöl hozzá? Ott leszel a seggében? Éjjel-nappal?

– Ez munka.

– Ne hazudj! Ez nem csak munka, Alerio. Az a nő… ránézel, és… nyilvánvaló, hogy rámászik mindenkire. És te… – felém fordul, a hangja elcsuklik – …te sem vagy különb.

– Nem lesz köztünk semmi.

– Persze, egy darabig talán. – Közelebb hajol, a szavai szinte fújtatva csúsznak ki a száján. – De két hónap… az éppen elég idő. Takarodj! – A hangja nyers és hideg. – Menj csak. Menj vissza a múltadba! Én majd elmagyarázom a fiadnak, hogy közbejött egy különleges ügyfél. Ha egyszer visszajössz, ne lepődj meg, ha már nem lesz kihez. Jó éjt, testőr úr! – vágja hozzám fagyos gúnnyal, majd sarkon fordul, és határozott léptekkel elindul a háló felé.

Az ajtó bevágódik, szerencse, hogy Jack nem kel fel rá. Majd hallom, hogy belülről fordul a kulcs… kizárt. Ülök a félhomályban, a saját nappalimban, mégis idegenként. A pohár még mindig a kezemben, egy húzással kiürítem, aztán leteszem a dohányzóasztalra.

A szekrény alsó fiókjából előbányászok egy régi pokrócot meg egy vékony párnát. Ledobom magam a rögtönzött fekhelyre, és a mennyezetet bámulom. A konyhai lámpa még ég, sárgás fénye beszűrődik a folyosóról.

A ház csendes, de tudom, hogy sír. Ő mindig csendben zokog. És azzal is tisztában vagyok, hogy én ma éjjel nem alszom, mert bármilyen keménynek mutatom magam – belül szépen lassan darabokra török.

Már világos van, amikor valami puhán vállon bök. Aztán megint. Ezúttal kicsit erősebben.

– Apa… ébreeesztőőőő! – Kinyitom a szemem. – Apa! Nézd, milyen gyors vagyok!

Jack az. A hároméves ördögfiókám éppen versenyautónak képzeli magát, és apró kezeivel a mellkasomat nyomkodja, miközben egy láthatatlan kormányt tekerget a levegőben.

Elmosolyodom.

– Versenyautó? – motyogom rekedten. – Nem vagy te inkább buldózer?

– Neeem! – neveti el magát. Aztán hirtelen elhallgat, és mellém kuporodik. Apró ujjával végigsimít az arcomon. – Miért itt aludtál?

Kell néhány másodperc, hogy válaszoljak. Közben magamhoz húzom a kis hátánál fogva, meleg, pihepuha pizsamában van, és látom, hogy még álmos egy kicsit.

– Mert anyával veszekedtünk – mondom halkan.

– Akkor mondd neki, hogy bocsiii – suttogja, mintha valami nagy titkot árulna el. – Én is azt mondtam tegnap, amikor levertem a bögrét. És anya adott puszit.

Elnevetem magam.

– Jó ötlet, bajnok – mondom, és megborzolom a haját.

A fiam vigyorog, aztán felpattan, és már rohan is a játék kamionjáért, amit a sarokba parkolt le este. A műanyag jármű kis kerekei csikorognak a padlón, a nappali újra élettel telik meg. Én meg csak ülök, kócos hajjal és fájó háttal.

A kávéfőző halk szisszenéssel jelzi, hogy kész. A friss pirítós vajas illata lassan keveredik a sűrű presszó aromájával. Jacket felemelem, és a konyhapultra ültetem. A kezébe adok egy szelet kenyeret, lelkesen harapja, miközben az egyik matchboxot versenyezteti a másikkal.

– Apaaa, nézd! Ez gyorsabb volt! – kiáltja, és az egyik kisautóval lelöki a másikat a földre, majd kacagva utánaugrik.

– Csendben – suttogom mosolyogva, és az ölembe veszem. – Anya még alszik.

Ő azonnal felnéz rám, a szeme csillog.

– Játszunk?

A szívem szakad meg, de megrázom a fejem.

– Most egy kicsit játssz egyedül, oké? – simítom meg kócos haját, közben a játékaihoz sétálok vele. – Apának dolga van.

A gardróbhoz lépek, lassan elhúzom az ajtaját, közben hallom Jack motyogását: elmélyülten magyaráz, és hangalámondást rögtönöz a kisautóknak. A gyerekek boldogsága mindig olyan tiszta.

Kiveszem az öltönyöket, dzsekiket, néhány inget, pólót, nadrágot, sportcipőt. Minden mozdulatom óvatos, halkan pakolok a fotel elé készített bőröndbe. Beleteszem a neszesszert is.

– Ezt nem hiszem el… – a hang visítóan hasít a némaságba.

Lucía az ajtófélfánál áll, mezítláb, a köntöse nyitva, alatta csak egy pólót visel. A szeme vörös a haragtól. Felnézek, de nem szólok semmit, hajtogatom tovább a ruhákat.

– Szóval tényleg elmész. És még egy nyomorult búcsúra sem méltatsz?

– Még nem indultam el – mondom.

– De már összepakoltál! – csattan fel. – Tegnap este a pofámba vágod ezt az egészet, ma reggel meg már itt rendezkedsz, mint valami kibaszott turista!

Jack felkapja a fejét, a játék megáll a kezében, tágra nyílt szemmel ránk mered.

– Menj be a szobádba, kisfiam – szólok oda neki halkan.

Lucía rám förmed:

– Ne küldd el! Hadd hallja ő is!

– Ne előtte balhézzunk – dörmögöm, és határozott mozdulattal behúzom a kofferem cipzárját.

– Akkor ne viselkedj így! – A hangja lekezelő, bántó. – A kölyöknek már kurvára elege van abból, hogy alig lát, és ebből az egész hazugságból. És nekem is.

– Nem hazudok – vágom rá ridegen. – Ez munka. Szükség van rám.

– Igen? És rám? Rám mikor van szükséged? Vagy a fiadra? Mikor vagy itthon? Tudod te egyáltalán, hányszor sírt utánad, amikor egyedül fektettem le, mert nem értette, miért nem jön haza apa?

A hangja remeg, a szeme megtelik könnyel, az állkapcsa megfeszül, mintha fizikai erővel tartaná vissza a robbanást.

– Ne kezdjük újra, Lucía! Kérlek! Nem volt választásom.

– Dehogynem! – üvölti. – Mindig van választás!

Lucía a poggyászomhoz lép, megragadja, és erőből nekilöki a falnak.

– Menj akkor! – ordítja. – Takarodj!

A fürdőszoba ajtaja tompa puffanással csapódik be mögötte. Aztán apró ujjak kulcsolódnak a lábszáramra, a fiam áll előttem. Görcsösen szorít, mintha meg akarna tartani. Úgy, mint amikor tömegben vagyunk, és retteg, hogy elengedem a kezét.

Leguggolok hozzá.

– Tudod, hogy nagyon szeretlek, igaz? – kérdezem halkan. A hangom elcsuklik.

Jack bólint. Az arca komoly, sokkal komolyabb, mint egy háromévesé. A tekintete ijesztően felnőttes. Mintha pontosan értené, mit jelent az, hogy apa elmegy.

– El kell utaznom egy kis időre, de nem tűnök el, hívni foglak. Ígérem!

– Minden este? – suttogja.

– Minden este. Még ha csak egy percre is, de fel foglak hívni.

Megfogja az arcom két kis tenyerével. Az érintése olyan, mint az anyjáé: forró és simogató.

– Ne hagyd, hogy bántsanak – mondja.

A szívem kihagy egy ütemet. Nem tudja, hová megyek, sejtelme sincs róla, mégis átlát rajtam. Mintha a gyerekek ösztönösen megéreznék a vihar előtti csendet.

– Nem fognak, megígérem.

Aztán megölelem. Magamhoz szorítom, amennyire csak lehet. A kis teste hozzám simul, és azt kívánom, bárcsak ne kellene elengednem.

De muszáj. Értük. Érte.

Isabela

Egy kibaszott kalapács lüktet a fejemben. De nemcsak lüktet – minden egyes ütésnél szétfeszíti a koponyámat belülről. A szám íze… te jó ég. Olyan, mintha egy hamutartót nyalogattam volna, amit leöntöttek romlott narancslével. A nyelvem érdes, hozzátapad a szájpadlásomhoz, minden nyelés fájdalmas.

És ebbe a gyönyörű másnapos haláltusába valami barom úgy veri az ajtót, mintha be akarná szakítani. Nem kopog, nem csenget, dühből üti.

A zaj egyenesen a csontvelőmig hatol.

– Húzzál a picsába! – nyögöm a párnába, de ez inkább csak egy szánalmas, rekedt krákogás. Mellettem megmozdul valami. Egy test. Aztán felhorkant. Ránézek a vadidegen karra, ami átöleli a derekamat. Ki a fasz ez? Tegnap este… teljes filmszakadás. De őszintén? Rohadtul nem érdekel. Undorodva lököm le magamról a körém fonódó kezet. A bőre cuppanva válik el az enyémtől. Felülök. Hiba volt, mert a szoba azonnal megpördül, a falak dőlni kezdenek, a gyomrom pedig liftezni a torkom irányába. Meztelen vagyok. Elönt a libabőr a légkonditól, mégis ragadok. A padlón szanaszét dobált ruhák, pár pezsgősüveg, egy felborult tartó – a jég már tócsává olvadt a parkettán –, és a tegnapi téboly fojtogató, állott szaga.

– Nyisd már ki, az isten szerelmére! – motyogja egy ismeretlen hang.

– Hagyd már abba! – Próbálok elég erőt préselni a torkomba, hogy a hangom áthallatszon a fán, és eljusson ahhoz az idiótához az ajtó túloldalára. De nem áll le. Továbbra is dörömböl.

Felkapom a köntösömet, magamra rángatom, a selyem súrolja érzékeny mellbimbóimat, ami egyszerre kellemetlen és furcsán izgató. Megkötöm az övet – vagyis inkább csomót rántok rá –, és botladozva elindulok a nappali felé. Ahogy odaérek, a püfölés hirtelen megáll. Csend van.

Basszus!

Ez a legrosszabb. Az a fajta csend, ami azt jelenti, hogy vár. Odasunnyogok a kukucskálóhoz, belenézek, de nem látok semmit, csak egy széles vállat, fekete pólóban, és túl közel áll. Kibaszottul közel.

– Tűnj el, vagy hívom a zsarukat! – Igyekszem keménynek látszani.

Már épp elhiszem, hogy elhúz a fenébe, vagy csak hallucináltam az egészet, amikor megszólal. A hangja mély, reszelős, és úgy hatol át a tömör tölgyfán, mintha az papírból lenne.

– Isabela Corvellan. Nyisd ki!

A hideg végigszalad a hátamon. Ez nem rendőr. És nem is apám valamelyik szokásos, öltönyös majma.

CSATT! Az ajtókeret megremeg, a zsanérok felsírnak.

Ez a rohadék tényleg be akar jönni. Inkább én nyitom ki, mint hogy kifizessek egy új bejáratit. Reszketve nyúlok a lánchoz, a kezem csúszik az izzadságtól. Mély levegőt veszek, próbálom visszatartani az öklendezést, aztán egyetlen rántással feltépem az ajtót.

– Na mi a jó büdös…

A szavak bennakadnak a torkomban. Mert a férfi, aki előttem áll, nem egyszerűen magas – hatalmas. Ez egy kibaszott hegy. A koromszínű póló feszül az izmain, a karján baljós tetoválások kanyarognak, mintha a bőre alól akarnának kitörni. A borostája sötét, és a szeme… A szeme kemény, szilárd és üres. Végigmér tetőtől talpig: a kócos hajamat, a remegő kezemet, a köntöst, ami épphogy takar valamit a testemből. A pillantása éget, de nem úgy, ahogy a többi férfié. Hiányzik belőle a vágy és a düh. Csak valami nyers, félelmetes uralmat látok benne.

– Öltözz fel! – közli. A hangja mély, nyugodt és teljesen érzelemmentes.

– Mit akarsz?! – csattanok fel, miközben a gyomrom émelyeg, és felmegy bennem a pumpa. – Mit képzelsz magadról? Tűnj el innen, mielőtt tényleg bajod lesz!

A férfi nem válaszol, egyszerűen belép. Két fekete masszív bőröndöt tart a kezében, majd becsapja az ajtót. A hangos dörrenésre megint belenyilall a fájdalom a fejembe. Egyenesen a nappali felé veszi az irányt, mintha itt lakna.

– Hé! Hé, hé! Mit csinálsz?! – kiabálok utána, rekedten. – Nem jöhetsz be csak úgy!

De ő úgy megy el mellettem, mintha levegő lennék. Nem, rosszabb! Mintha egy kellemetlen szag lennék, amit próbál kikerülni. A nappali közepén megáll, a két nehéz táskát ledobja a padlóra. A puffanás tompán döng, aztán csend lesz, csak az én zihálásom hallatszik, és a hűtő zúgása. A férfi lassan körbenéz, a tekintete végigpásztáz a csatatéren: a földre szórt, koszos ruhákon, a hamutartón, melyből szinte kifolynak a csikkek – mondjuk nem értem, ki engedte meg az alvótársamnak, hogy a lakásban bagózzon –, aztán a szeme megakad a fotel karfájára dobott piros tangámon. Nem nyúl hozzá, csak méregeti. De úgy, mintha fertőző hulladék lenne.

– Még egy lépés, és hívom a rendőröket! – figyelmeztetem, de a hangom vékony, és elcsuklik. A savas hányinger már marja a torkomat. – Takarodj innen, különben…

– Tedd csak. – Halk kijelentése félelmetes nyugalommal verődik vissza a falakról. – Kíváncsi vagyok, mit mesélsz majd nekik. – Lép egyet felém, a tér beszűkül. – Hogy be vagy baszva délelőtt tízkor? – kérdezi, és minden szava egy pofon. – Hogy meztelenül ébredtél, nagy valószínűséggel egy idegennel az ágyadban, abban a lakásban, ami hivatalosan nem is a tiéd? – Most már olyan közel van, hogy érzem a mentolos leheletét. – Várj csak… – hajol közelebb, a hangja gúnyos suttogásba vált. – Inkább hívjam én őket?

A levegő bennszakad a tüdőmben, hátrálnék, de a kanapéban megbotlom, és beesek a párnák közé. Szánalmas látvány lehetek így: szétnyílt köntösben, felnézve rá, mint egy riadt kislány. Ő nem mozdul. Csak tornyosul fölöttem, mint egy fenyegető felhőkarcoló. A zsebébe dugja a kezét, ami a legvégső sértés. Még arra sem méltat, hogy kinézze belőlem, képes lennék védekezni?

– Félsz – állapítja meg, de nincs benne diadal, csak unalom. – Helyes. A tekintete a szemembe fúródik. – Alerio vagyok. Jegyezd meg jól a nevemet, mert a következő két hónapban én fogom elhozni számodra a poklot. És hidd el: könyörögni fogsz, hogy vége legyen. Én sem akarok itt lenni, és te sem akarod ezt, de ez van.

Pár másodpercig még tartja a szemkontaktust, hogy biztos legyen benne: a fenyegetés célba ért. Hogy tudjam, ez nem játék. De arra sincs időm, hogy felfogjam a szavait, mert már el is indul. Úgy vág át a nappalin, mintha ő birtokolná a teret, én meg csak egy megtűrt vendég lennék a saját lakásomban. A léptei alatt szinte dübörög a márványburkolat – súlyos, katonás léptek ezek, amik nem kérdeznek, csak foglalnak.

Egyenesen a hálószobám felé tart.

– Hé! – üvöltöm, a tüdőmből kiszakadó levegő véresre karcolja a fájó torkomat. Elindulok a betolakodó után, de a csupasz talpam megcsúszik a tükörfényes felületen, majdnem eltaknyolok. – Állj meg! Oda nem mehetsz be!

Meg sem hallja, a keze már lenyomja a kilincset, az ajtó nyikordulva tárul ki. Azonnal kicsap a folyosóra a hálószoba fülledt, sűrű szaga: az állott alvás, a kilélegzett alkohol és a félreismerhetetlen szexszag keveréke. A gyomrom felfordul tőle. Alerio megáll a küszöbön. Széles háta kitakarja a kilátást, de észreveszem, ahogy a válla megmerevedik. A néhány másodpercnyi néma csendben csak a saját zihálásomat hallom, meg a vér dübörgését a fülemben. Aztán felnevet. Egyetlen rövid, száraz hang. Gúnyos, felsőbbrendű, végtelenül unott nevetés.

– Ez most komoly? – fordul vissza felém. – Ilyen kiszámítható lennél? Biztos voltam benne, hogy nem vagy egyedül. A hangjából úgy csöpög a lenézés, mint a sav. A tekintetével visszamutat a szobába, az ágyra. – De ezért a látványért kellett aggódni? Egy tejfelesszájú modellfiú, akinek még csak most pelyhedzik a bajsza?

A hálóból nyöszörgés hallatszik. A matrac rugói megcsikordulnak, ahogy az alak – istenem, még a nevét sem tudom – ébredezik a zajra. Alerio a fejét csóválja. Az undor, ami az arcára ül, olyan mély, hogy szinte fizikai fájdalmat okoz a látványa.

– Látom, megadod a módját, Isabela. Ő a reggeli protein, vagy csak itt felejtetted a tegnapi szemetet?

Az agyam ledobja az ékszíjat. Rohadtul nem érdekel már a másnaposság. Ez a barom bejön ide, parancsolgat, és beront a hálómba? Ki a franc ez?

– Te rohadék! – sziszegem. – Takarodj ki a lakásomból!

– Halkabban – emeli fel a kezét hanyagul. – Még felébreszted Csipkerózsikát.

– Hozzá ne merj… – sikítok, de már késő.

Alerio megragadja a lepedő szélét, és egy brutális mozdulattal kirántja a srác alól.

– Kelés, hercegnő! Vége a bulinak.

Az ismeretlen felnyög, riadtan kapkodja a fejét, majd gyorsan felül.

– Mi a tosz?! – pislog értetlenül a fényben. – Te meg ki vagy, haver? Elment az eszed!?

Hirtelen belemarkol a manus tarkójába, beletépve a hajába, és lehajítja az ágyról. A fiúcska meztelenül csattan a padlón. A feje koppan a padlón, de Alerio nem engedi el.

– Állj! – kiáltok.

A nagydarab betolakodó ránehezedik a legény hátára, a térdét a lapockái közé nyomja, a karját pedig természetellenes szögben kicsavarja. Szerencsétlen felsikolt – egy vékony, szánalmas visítás.

– Jól figyelj, te kis modell picsa – sziszegi Alerio, halkan, de halálosan, egyenesen a fülébe. – Most összeszeded a nyomorult cuccaidat. Elmész innen, és azt is elfelejted, hogy valaha itt jártál.

Megfeszíti a fogást a felső végtagjain, hallom, ahogy a vállízülete nyikkan. A csávó felnyög a fájdalomtól, és zokogva bólogat.

Elengedi, majd feláll, mintha csak egy kutyát simogatott volna meg.

A pali feltápászkodik, remegő kézzel összekapkodja a ruháit a földről, próbálja eltakarni a seggét. Zokni nélkül beleugrik a cipőjébe, pólóját a fejére húzva hátrál a kijárat felé.

– Ki innen! – morogja Alerio.

A manus feltépi az ajtót, és eltűnik a folyosón.

A hívatlan látogatóm lassan megfordul, és rám néz. A gúnyos mosoly eltűnt, most már csak az az üres, hideg uralom tükröződik a szemében.

– Na – mondja. – Akkor most már csak ketten vagyunk. Szedd rendbe magad, és öltözz fel!

A másnap, a félelem és a sokk hirtelen átcsap valami másba. Valami forró, vörös dühbe.

– Öltözzek fel? – sikoltom, a hangom hisztérikusan felemelkedik. – Ki a kibaszott fasz vagy te, hogy idejössz, kidobsz valakit a saját lakásomból, és utána parancsolgatsz nekem?

Elindulok felé, pedig a testem minden porcikája azt üvölti, hogy meneküljek. Megállok előtte egy méterrel, felemelem a kezem, és bökdösni kezdem a mellkasát az ujjammal. Olyan, mintha egy betonfalat érintenék. – Most azonnal fogod a szaros kis bőröndjeidet, és kitakarodsz innen, különben…

– Különben mi? – kérdezi halkan. A teste nem mozdul. A szeme nem rezzen. Hagyja, hogy bökdössem.

– Különben hívom az apámat! Sebastian Corvellant! Gondolom, nem kell bemutatnom!

Várom a reakciót, a félelmet, hogy legalább egy pillanatra megtorpanjon. De Alerio csak áll. Aztán lassan lenéz az ujjamra, ami még mindig dacosan nyomja a pólóját. Majd felemeli a kezét. Szépen, lassan, majd megragadja a csuklómat. A szorítása nem fájdalmas, de olyan, mint egy kibaszott vassatu. Nem tudok mozdulni.

– Először is – kezdi, a hangja mély és nyugodt, ami valahogy félelmetesebb, mintha üvöltene. – Az apád küldött. – A dühöm egy pillanatra megfagy. Mi? – Másodszor… – folytatja, és egy kicsit közelebb hajol, az arcát csak centik választják el az enyémtől. Érzem a tiszta szappan és a hideg levegő illatát. – Ha még egyszer engedély nélkül hozzám érsz, eltöröm a szép kis ujjadat. – Megszorítja a csuklómat, és felszisszenek a fájdalomtól. – Harmadszor… – Elenged, és hátralép egyet. – Két hónapig én leszek az árnyékod. A dadusod. És a kibaszott börtönőröd. Most pedig, ahogy mondtam: szedd rendbe magad!

– Dadus? – vetem oda a szót, a gúnyomat vágni lehetne. – Apám tényleg azt hiszi, hogy te, egy… egy felfújt, tetovált faszkalap, fogsz majd engem megnevelni? – Tudom, hogy remegek. Tudom, hogy a pongyola alig takar, és valószínűleg borzalmasan nézek ki. De ez az én terepem. A provokáció. Teszek egy lépést felé. Visszaszerzem az uralmat. – És mi van, ha nem akarok felöltözni, Alerio? – A nevét úgy köpöm ki, mint a mérget. A kezem lassan a selyemköntösöm övére siklik, és elkezdem lazítani. – Mi van, ha inkább levetkőznék? Mit fogsz csinálni, dajka?

Ezaz!

– Meg fogsz büntetni? – suttogom kihívóan, és megpróbálom beleadni a legdögösebb hangomat, bár most nem igazán megy. – Azért vagy itt? Mert ha igen, apám fizethetett volna egy jobb…

A szavamba vág.

– Aranyos – veti oda, halál unottan. A szeme újra az enyémbe fúródik. Semmi vágy. – Tényleg azt hitted, ez a szánalmas kis műsor hat rám? Azt hiszed, te vagy az első elkényeztetett, drogos kis kurva, akit látok?

Elfordul, háttal nekem, mintha itt sem lennék. Úgy kezel, mint egy darab szart a padlón. Odalép a bőröndjeihez, és felnyitja az egyiket.

– Menj, és zuhanyozz le! Bűzlesz a piától és attól a szerencsétlentől. – A teljes, kibaszott semmibevétel. Ez jobban fáj, mintha megütött volna. – Van tíz perced, hogy embernek nézz ki. Utána beszélünk.

A szavai még mindig a fülemben égnek, amikor bevágom magam mögött a fürdőszobaajtót. A kezem úgy remeg, hogy alig tudom elfordítani a zárat. Mintha az a vékony kis fémdarab tényleg képes lenne megállítani azt a… hegyet odakint. A mosdó fölé hajolok, és farkasszemet nézek a tükörképpel. A látvány siralmas. Egy vicc vagyok, egy rossz poén. A derékig érő, platinaszőke sörényem, amiért vagyonokat fizettem, most úgy néz ki, mint egy madárfészek, amit leöntöttek pezsgővel. Ragacsos gubanc az egész. A tegnapi buli szaga beleszáradt. Alkohol, füst, izzadtság. A sminkem… az a dögös, fekete smink… most a szemem alatt ül, elkenődve, mint a lefolyt korom. Összevegyülve a tegnapi könnyekkel. Nevettem? Sírtam? Ki a franc emlékszik már. És a szám, a tökéletesre plasztikázott, feltöltött ajkam. Most duzzadt, de nem a vágytól. Kiszáradt, cserepes, a szélein elkenődött rúzsmaradékkal. Ez az, amit látott, ezt a romhalmazt.

Lerántom magamról a pezsgőszagú palástot, és hagyom, hogy a földre hulljon. Meztelenül állok a tükör előtt. A fegyvertáram. Nem vagyok egy égimeszelő, se egy kifutómodell, de a testem… a testem működik. Darázsderék, kerek segg, feszes combok. És persze a mellem, a tökéletes, kemény szilikon. Tizennyolc évesen csináltattam meg, apám pénzéből. Ezzel akartam végleg eltemetni a gyerekkori fájdalmakat, amiket a bántalmazásaival okozott. Na meg azért is, hogy szégyellje, mennyire kihívó vagyok, és minden férfi tekintetét magamhoz láncolom. Ez volt az első igazi lázadásom, és működött.

Azt hiszed, betörhetsz? Hogy uralni fogsz, te barom?

Beállok a zuhany alá és vörösre súrolom a bőrömet a szivaccsal. Próbálom levakarni magamról a tegnap esti senki és a pia bűzét, de leginkább azt a lenéző pillantást, amivel ez a majom végigmért. Elzárom a vizet, és a csend süketítővé válik. A tükör teljesen bepárásodott. Kitárom a zuhanykabin ajtaját, a hideg levegő azonnal belemar a nedves bőrömbe. Lerántom a legvastagabb törölközőt a tartóról, és vadul dörzsölni kezdem a testem. Ez nem szárítkozás, ez inkább nyúzás. A frottír kíméletlenül égeti a bőröm, pirosló csíkokat hagy a combomon, a hasamon, de nem érdekel, sőt jólesik. A vizes hajam hidegen tapad a hátamra, gyorsan szorosan a fejemre csavarom az anyagot. Az üveg még mindig vak a gőztől, a tenyeremmel húzok bele egy tiszta sávot. A szemem piros, de a tekintetem legalább kitisztult, a másnapos köd eltűnt. Kinyomom a fogkrémet, talán túl sokat is, és mániákusan sikálni kezdem a fogam. Gyorsan, durván, mintha az ínyemet is ki akarnám véreztetni, csak hogy kikaparjam a számból a tegnap éjszaka mocskát, az idegen faszi ízét. A mentol csíp, égeti a nyelvem. Lerántom a turbánt, a nedves, szőke tincsek súlyosan lezuhannak a derekamig. Ez a haj az én páncélom. Előkapom a hajszárítót, a legerősebb fokozatra tolom, a legforróbbra, felvonyít, a hangja betölti a kis helyiséget, mint egy felszálló repülőgép. Imádom. Elnyomja a gondolataimat, a csendet, és legfőképpen azt a tényt, hogy egy hegyomlás terpeszkedik a nappalimban a kurva bőröndjeivel. A forró levegő az arcomba csap, az ujjaimmal a hajtövekbe túrok; emelem, tépem, szárítom a tincseket. Nem finomkodom, nem fésülgetem, csak fújom, amíg olyan nem lesz, mint egy kibaszott oroszlánsörény.

Ahogy a séróm szárad, lassan visszatér a színe: az a rikító, amit apám tiszta szívből gyűlöl, mert szerinte egy utolsó kurvának nézek ki tőle. Kikapcsolom a gépet, és a beálló csend szinte zúg a fülemben. A frizkóm kész. Vad és hatalmas, pont, ahogy akartam. A derekamon lévő vizes rongyot a sarokba rúgom, a tiszta, szárazat pedig magam köré csavarom, de eszem ágában sincs a hónom alá gyűrni, mint valami szégyenlős kislány a fürdés után. Nagyon lassan csúsztatom lefelé az anyagot, centiről centire siklik le a bőrömön, majd megakasztom a mellbimbóim alatt, és szorosan megkötöm. Szabadon hagyom őket. Mindkettőt. Dacosan, keményen merednek előre, készen a háborúra. Kinyitom a fürdőszoba ajtajának zárját, a kattanás a csendben hangosabbnak hat, mint egy puskalövés. Mezítláb lépek ki a nappaliba, felemelt fejjel. Alerio a kanapémon ül, karba tett kézzel, a semmibe bámulva. Vár. Amikor meghallja a lépteimet, felemeli a fejét.

– Öltözz fel! – morogja unottan, mintha a kutyáját küldené a helyére. De a szeme elárulja. A tekintete végigszalad a hajamon, az arcomon, aztán megakad. Ott ragad a meztelen melleimen. Látom, ahogy a pupillája egy másodpercre kitágul, az állkapcsa pedig megkeményedik.

Megvagy, te szemét.

– Nincs kedvem – felelem mézes-mázos, dögös hangon.

Odasétálok hozzá, komótosan, ringó csípővel, és megállok közvetlenül előtte. Olyan közel lépek, hogy a térdem majdnem súrolja a nadrágját. Lehajolok, lassan, provokatívan, hagyom, hogy a kiengedett hajam függönyként omoljon előre, és a mellem pontosan a szeme elé kerüljön.

– Miért? – suttogok. – Zavar a látvány, dajka? – Olyan közel kerülök hozzá, hogy az arca már csak centikre van a meztelen bőrömtől. – Vagy talán… pont erre vártál? – A kezem elindul a válla felé. – Mondd csak, apám ezért is fizet? Azért is, hogy megdugj? Vagy az már extra? Mert ha igen, akár el is kezdhetnénk.

A tekintete fagyos marad. Nem néz félre. Egyenesen a szemembe bámul, miközben a melleimet az arcához tolom. Aztán lassan, szinte unottan elmosolyodik, olyan kegyetlenül, hogy belém mar.

– Tudod, mi a szánalmas, Isabela? – A nevemet úgy köpi ki, mintha mocsok lenne. – Nem az, hogy egy kurva vagy. Hanem az, hogy ennyire kétségbeesetten próbálod elhitetni magaddal, hogy a tested az egyetlen fegyvered. – Vontatottan feláll, és fölém tornyosul. Hátrálni kezdek, de elkapja a csuklómat. – És még csak nem is jó fegyver – sziszegi.

Közelebb ránt magához, a testem a fekete pólójához nyomódik, a törölközőm szorít, a hideg és a forróság egyszerre csap belém.

– Engem az érdekel, mi van itt – mondja, és a szabad kezének mutatóujjával keményen a halántékomra nyom. – De ahogy elnézem… az égvilágon semmi.

Ellök magától, nem durván, csak úgy, ahogy egy tárgyat szokás. Megfordulok, és bevágom magam mögött a szobám ajtaját.

A rohadék! Megállok, és végignézek a birodalmamon. A hálószobám, az én kis szentélyem, most leginkább egy másnapos csatatérre emlékeztet. A hatalmas king-size ágy mellett a drága fekete selyemlepedő összegyűrve, ruhák a földön hevernek, szétszórva, minden rendszer nélkül. Nem akármilyen ruhák. Az egyik sarokban a Balenciaga tornacipőm, a másikban egy bőrkabát, amit tegnap este félrehajítottam. Két pezsgősüveg is a földön fekszik, az egyik felborulva, a tartalma nagy része már beleszáradt a fehér, bolyhos szőnyegbe. A falakról nem unalmas tájképek bámulnak vissza, hanem a saját fotóim: provokatív aktok, elmosódott neonfények és a személyes kedvencem, egy hatalmas, keretezett kép a Vatikánról, amit szándékosan fejjel lefelé akasztottam fel. És ott van a laptopom az íróasztalon, a kijelzőn a tőzsdei grafikonok zöld és piros vonalai ugrálnak. Ez a káosz, ez a drága, dizájner rendetlenség általában megnyugtat, de ma reggel csak egy bűzlő szemétdombnak tűnik az egész.

Dühösen lépdelek a gardróbomhoz, ami nem is szekrény, inkább egy külön lakrész, egy divatlabirintus. Határozott mozdulattal elhúzom a nehéz, padlótól plafonig érő tükrös tolóajtót. A mozgásérzékelős spotlámpák azonnal életre kelnek, és a helyiség szinte vibrálni kezd a fénytől. Első pillantásra ez a hely rohadtul nem egy miniszterelnök illedelmes kislányának a ruhatára. Sokkal inkább hasonlít egy high-end szexshop és egy luxuskupleráj backstage-ének szerelemgyerekére. Ezernyi ruha virít a polcokon és az állványokon, katonás rendben, mintha egy könyvtárban járnánk, csak itt a tudás helyett a bűnt szedték ábécésorrendbe. Az első sor csupa fekete öltözet, amely hosszabban nyúlik el, mint egy átlagos madridi garzon faltól falig. Itt kezdődik a latex és a bőr birodalma, cipők, melyekben járni se lehet, vagyis de, csak maximum kitöröm a bokám. Aztán jönnek a „ruhák”, már ha ezeket annak lehet nevezni, mert akadnak köztük olyan darabok, melyek alatt úgy világít a mellbimbóm, mint egy kietlen országúti motel reklámtáblája. Az üvegpolcokon rendezett sorokban tornyosulnak a lábbelik, vörös talpú Louboutinok és combig érő fétiscsizmák keverednek a méregdrága Agent Provocateur fehérneműkkel, amikből a pántokon és a stratégiai lyukakon kívül sokszor az anyag is hiányzik. De a lényeg a fiókokban lapul, a BDSM alapkészlet: vörös bőrrel bélelt fémbilincsek, lovaglóostorok, tüskés hengerek és a szilikon hadsereg – a táskába rejthető diszkrét vibrátoroktól kezdve a rókafarkas analplugokon át egészen a fekete, masszív strap-onig, arra az esetre, ha éppen én akarnám viselni a nadrágot.

Aztán a szemem a leghátsó sorra téved, a „jó kislány” részlegre. Undorodva sunnyogok oda. Itt sorakoznak a kosztümök a nagymamás gyöngyökkel, a torkomig gombolt selyemblúzok és a térd alá érő, rakott szoknyák. Ezek a hazugság uniformisai. Ezeket kell magamra erőltetnem apám kampányeseményein, amikor eljátszom a világnak a tökéletes, érintetlen mintalány szerepét.

Na meg persze van itt bőven normális utcai ruhám is. Rövid szoknyák, testhez simuló felsők, bőrdzsekik, farmerok, színes anyagok. Ezekből is vagy száz darab.

Benyúlok a gardróbom legmélyére, és kirángatom a bézs Loro Piana kasmírszettet. Ez a legdrágább itthoni rongyom, olyan puha, hogy szinte eggyé válik a bőrömmel, és annyiba került, mint egy középkategóriás autó. Megragadom a fésűt, és vadul nekiesek a hajamnak, majd parfümöt keresek. Nem a tegnapi kurvás, édes tömény borzalom, hanem valami hideg, valami brutális. Megvan! Frédéric Malle, Portrait of a Lady. Fújok a csuklómra és a nyakamra. Aztán lecsúszok a földre. A hátamat a hideg tükörnek vetem, a fejemet a térdembe temetem, és görcsösen markolom a finomszövésű pamutot. Nem a félelemtől remegek, hanem a tomboló dühtől. A könnyek csak úgy jönnek, mert gyűlölöm őt. Azt, ahogy rám nézett, és hogy hátat fordított, de leginkább azt, hogy igaza van. És persze bőgök az apám miatt is, amiért ideküldte ezt az állatot. Mert nincs kiút, ez a rohadék mostantól itt fog élni, ebben a lakásban, nyolc héten keresztül.

A pulóver ujjával letörlöm az arcomat; a taknyom és a könnyeim csíkot húznak a finom anyagon. Undorító, de leszarom. Feltápászkodom, kinyitom az ajtót, és kilépek. A rohadék az előszobafalról épp a kabátjaimat és sáljaimat dobálja le, egyenesen a földre, egy kupacba, csak hogy a dzsekijeit üres vállfára akassza. Hogy rohadna meg, máris csinálja magának a helyet.

Meghallja, hogy kijöttem. Lassan megfordul, a tekintete megakad a visszafogott ruhán. A szeme összehúzódik, a szája sarka pedig egy röpke villanásra megrándul abban a jellegzetes, lenéző, arrogáns mosolyban.

– Nahát – mondja, mélyen, maró gúnnyal átitatva. – Lám, csak sikerült embert faragnod magadból.

– És neked? – sziszegem jeges dühvel. – Sikerült már otthonosan berendezkedned a lakásomban?

A szeme egy pillanatra felvillan, de nem méltat válaszra. Sarkon fordul, bejön a nappaliba, majd a beépített szekrénynél elkezdi módszeresen elhelyezni a ruháit, mintha ott se lennék.

– Jól van – mondja a válla fölött, unottan. – Most, hogy végre nem úgy nézel ki, mint aki egy sikátorban ébredt, állj neki.

Megdermedek.

– Minek?

Lassan megfordul. Rám néz, majd végigmutat a lakáson: a kiömlött pezsgő ragacsos foltjára – mert sajnos itt is sikerült valahogy kiborítani –, a felborult üvegekre, a koszra és a káoszra.

– Takaríts! – mondja.

Felnevetek. Gúnyosan, hisztérikusan.

– Hogy én? – Előveszem a telefonomat a nadrágom zsebéből. – Majd hívom Rosát. Ezért van.

Már tárcsáznék, de esélyem sincs. Egy gyors, durva mozdulattal kikapja a kezemből a mobilt. Az acélkemény ujjai ellen tehetetlen vagyok.

– Nem – jelenti ki keményen. – Te fogsz takarítani. Te fogod összeszedni a szemetet. Most.

– Én nem takarítok! – ordítom az arcába. – Nem vagyok a nyomorult cseléded!

– Nem? – Lép egyet felém, fenyegetően fölém tornyosul. – Figyelj ide, te elkényeztetett kis picsa! Az apád azért fizet, hogy két hónapig bezárva tartsam a segged, és megneveljelek. A régi életednek vége. Nincs Rosa, csak te vagy, és ez a kibaszott rumli, amit csináltál. – A szemembe vájja a pillantását. Nincs benne irgalom, sem alku. – Azt teszed, amit mondok. És én most azt mondtam… – Hirtelen felemeli a hangját, a nappali falai belerezzennek: – Hogy takaríts!

A térdem megremeg a félelemtől. Az az ellentmondást nem tűrő tónus, az a gyilkos villanás a szemében… ez a pasas nem viccel.

– Hol a szemeteszsák? – morogja. Reszkető kézzel mutatok a konyhapult alatti szekrényre. Odalép, letép egy piros hulladéktartót a tekercsből, és hozzám vágja. A gyűrött műanyag a mellkasomnak csapódik. – Kezdd el! És fel ne merj állni, amíg nem lehet enni erről a kibaszott padlóról. Én addig lezuhanyozom.

Sarkon fordul, és elindul a fürdőszobám felé, mintha mindig is az övé lett volna.