Table of Contents

- I. Látomás

- II. Rejtély

- III. Ördögi asszony

- IV. A faluban

- V. Vörösbarátok

- VI. Hol az anyám?

- VII. Őrült nők

- VIII. Indulatok

- IX. Jeges fürdő

- X. Hívatlan látogató

- XI. Anyám

- XII. Bellaróza kápolna

ROZMARINGKULCS

Juhász Judit

Copyright © Juhász Judit 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-111-9

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

I. Látomás

II. Rejtély

III. Ördögi asszony

IV. A faluban

V. Vörösbarátok

VI. Hol az anyám?

VII. Őrült nők

VIII. Indulatok

IX. Jeges fürdő

X. Hívatlan látogató

XI. Anyám

XII. Bellaróza kápolna

Történetünk abban az időben játszódik, amikor a tél még tél volt, a nyár pedig nyár. Az emberek még lovon és lovaskocsin jártak, a mai kor technológiai vívmányairól még csak nem is álmodtak. Egy olyan tájon, amely földrajzot jól ismerők számára ismerős lehet, azonban ahogy jelen történet szereplői egytől egyig kitaláltak, úgy a helyszínről is higgyük el, a képzelet szüleménye.

I. Látomás

Két alacsony hegyvonulat között széles, művelhető, sík völgy terült el. Ebben a völgyben északról-délnek haladva kis falvak sorakoztak, mintegy láncra fűzve azon a keskeny kék szalagon, amely minden egyes falut kettészelt. Nyaranta kis patakként csörgedezett keresztül a völgyön, hóolvadáskor azonban annyira megáradt, hogy a közeli házakat fenyegette a jeges ár. Ennek a völgynek a legdélebbi részén fekvő falu mellett a hegyláb takarásában kis nemesi birtokot talált az utazó.

Valaha gróf úrnak szólították az öreg nemest, akié ez a terület volt a falvakkal együtt, és sokan az öregek közül ma is gróf úrnak hívták a fiatalurat, aki apja halála után átvette a birtok irányítását. Ő maga, mivel műszaki tanulmányokat végzett és egyetemi oklevelet is szerzett, jobban kedvelte a mérnök úr megszólítást. A fiatal férfi egy hideg, de napfényes kora délutánon, lóra ült, majd belovagolt a falu iskolájához, ahol felesége volt a tanítónő.

A ló alatt porzott a finom hó a kényelmes ügetés során. Bálint sokszor járt a faluban. Aznap ebédre hívták őket, ezért felesége elé indult. Gondolta, megvárja a tanítás végét, onnan együtt sétálhatnak el Bori nénihez. Olykor-olykor be szokott nézni az óra utolsó pár perceire, csendben meghúzódott a tanterem végében, hallgatta, Bell hogyan magyaráz a gyerekeknek.

Fiatal nő sétált a falu egytermes iskolájában, versekről beszélt a gyerekeknek. Elmesélte, mennyiféle vers létezik: Lehet versben mesét mondani, szerelmet vallani, fájdalmat elsírni, és titkokat átadni.

- Hoztam nektek egy érdekes verset – mondta az osztálynak – ezzel fogjuk zárni a mai tanítást.

Erre persze izegni-mozogni kezdett a gyerekhad, mire a vékony, fiatal nő határozottan kijelentette.

- De csak akkor, ha csendben végighallgatjátok.

Erre hirtelen mozdulatlanná vált az osztály, csak az arcokon bujkáló mosolyok jelezték, várják a tanítás végét. A figyelő tekinteteket az ajtó nyikorgása zavarta meg. Egy világos kabátos, csizmát viselő fiatal férfi lépett be, behúzta maga után az ajtót, rámosolygott a tanárnőre, majd a hátsó falnak támaszkodva csendesen megállt. Bálint érkezett meg.

- Vendég! – kiáltotta el magát egy nyurga legény, mire az osztály felállt és a gyerekek a táblát nézve skandálták.

- Jó-na-pot-kí-vá-nunk!

A tanárnő intett, mire mindenki leült, közben visszamosolygott a szőkés hajú, kék szemű férfira.

- Figyelem! – szólt, majd olvasni kezdett.

Ott, hol üveg nyílik hátra

Átsétálsz egy rózsás tájra

Virágoknak illatában

Lépj be ódon házba

Tudás lapul, tán ördögi

Tudás az, hisz emberi

Múltnak kicsiny szegletére

Rábukkant egy nőnek lénye

A fiatal férfi csendesen hallgatta a verset, de ahogy a tanárnő lassan, érthetően, egyre tovább mondta, úgy lett egyre ismerősebb minden sora. Az utolsó versszak pedig furcsa rémképet idézett elé.

Ha megtudnád az ördög titkát

Vagy megnyitnád a menny kapuját

Kérdezd az oroszlánt balra

Ahol lépcsőnek van híja

Az a síri hang, az az éles, szinte őrült hang, amely nem a feleségé volt. Valahonnan az emlékei közül rémlett fel neki. Nem értette mit mond, csak a hangsúly keveredett Bell hangjával. És az arc... Az arc, amely a hajnali homályban hófehéren világítva valamiféle embertelen kitekert pózban kimeredt tekintettel fordult felé. Az arc, amely az anyjáé volt, és valahogy mégsem. Kiverte a hideg veríték, szédülni kezdett, behunyta a szemét, mert forogni kezdett vele az osztályterem. Hátát a hideg falnak nyomta, és lassan leült a deszkapadlóra.

- Bálint! Bálint! – hallotta a nevét. Behunyt szemmel háttal ült a meszelt falnak. Amint felnézett, a feleségét látta nagy, barna szemeivel, aggódó, vékony arcával.

- Minden rendben? – kérdezte a fiatalasszony, aki egyik kezében egy régi papírlapot tartott, másik kezét a fiatal férfi sápadt arcán nyugtatta.

Bólintott, bár nem volt biztos benne, egyáltalán föl tud állni.

- Jól van! Mára ennyi! – kiáltotta el magát a tanárnő – Indulás haza!

Azzal kiterelte a kíváncsi gyerekhadat az épületből. Volt, amelyik futva kapta magára a kabátját. Bálint eközben mégis felállt, majd lerogyott az egyik pad szélére, és jeges verejtéktől gyöngyöző homlokát törölgette.

- Mi történt? – kérdezte Bell aggódva –Bejöttél, aztán a vers közben annyira elsápadtál. Azt hittem, mikor leültél, hogy elájultál. Hívjam az orvost?

Megrázta a fejét, majd megpróbált mosolyt erőltetni az arcára.

- Az a vers – suttogta, miközben hagyta, hogy a fiatal nő lerángassa róla a kabátot. Felesége még ablakot is nyitott. A hideg téli levegő magához térítette.

– Hol találtad ezt a verset? – kérdezte.

- A családi könyvtárban – válaszolt a fiatalasszony, miközben magára öltötte hosszú kabátját, és sálját – Van a polcok között egy rózsás faragású szekrény. Szerintem nem illik oda, egészen más a stílusa, mint a könyvespolcoknak. Abban találtam egy könyvecskét, beletűzték ezt a papírt a verssel. Érdekesnek találtam, gondoltam felolvasom az osztálynak.

Régi, megsárgult papirost nyújtott át a férjének, aki újra olvasni kezdte.

Ott, hol üveg nyílik hátra

Átsétálsz egy rózsás tájra

Virágoknak illatában

Lépj be ódon házba

Tudás lapul, tán ördögi

Tudás az, hisz emberi

Múltnak kicsiny szegletére

Rábukkant egy nőnek lénye

Ha megtudnád az ördög titkát

Vagy megnyitnád a menny kapuját

Kérdezd az oroszlánt balra

Ahol lépcsőnek van híja

- Ne haragudj, szólnom kellett volna – szólt egy idő után Bell, mikor férje hosszan elnézte a papírt, de nem mondott semmit. Bálint megrázta a fejét.

- Nincs miért bocsánatot kérned – azzal letette maga mellé a papírlapot. Két kezébe fogta felesége finom kezeit.

– Amikor igent mondtál nekem, én neked adtam a könyvtárat. Minden darabjával rendelkezhetsz. Én tehetek róla. Ahogy meghallottam a verset, furcsa rémképek villantak elém. Mintha álmodtam volna, pedig ébren voltam.

- Mit láttál? – kérdezte Bell. A férfi lassan, töredezetten mesélte el a képet az édesanyjáról, és azt a furcsa hangot, amitől most is kirázta a hideg.

- Olyan ismerősnek tetszett a vers, pedig soha nem olvastam. Ez egy régi papiros és az írás… Ez anyám kézírása.

Bell nagynénjéhez indultak ebédre. Az utcán a hóban vígan hancúrozó gyerekek mellett sétáltak el. Sokan szánkóztak, hógolyóztak. Senki nem sietett még haza ebédelni, örültek, hogy vége a tanításnak. Az egyik sarkon Bernát és Bonifác atyákat kerülték el, akik egy kis szánkót húztak maguk után, rajta fadobozokkal, bennük a paplakon öntött gyertyákkal. A fiatal Bernát atya hangosan rájuk köszönt. Azért sem haragudott, ha a gyerekektől egy-egy hógolyó a kabátján landolt, még vissza is dobott párat. Az öreg, szakállas Bonifác morózusan húzta a szánkót, mindig morgott valamit az orra alatt. Ha egy gyerek a közelébe merészkedett, rámorgott.

- Ördög fattya!

Bell kedvelte a kollégájaként is tevékenykedő Bernát atyát, de Bonifác atyától már gyerekkorában is félt. A faluban bolondnak tartották.

- Kislányom! – ölelte át az apja Bellt már a fűtött konyhában. Ha egy nap háromszor találkoztak, mind háromszor ugyanilyen boldogsággal ölelte magához egyszem lányát.

– Fiam, Te igen sápadt vagy! – nézett rá a vejére, aki csendesen ücsörgött a hokedlin. Amúgy sem volt beszédes ember, de most valahogy rosszul festett. – Történt valami?

Bell nem válaszolt. Nem akarták rémképekkel terhelni Benedeket és az öregasszonyt, már csak azért sem, mert Bori néni minden álom mögött valamiféle misztikus rejtélyt sejtett, és képes volt hetekig fejtegetni. Ilyenkor még azt is megnézte, a csirke elvágott nyakából milyen irányba fröccsen a vér, mert úgy hitte, abból meg lehet jósolni a jövőt.

- Csak a falu árokrendszerének sorsán töprengtem – mondta a fiatalember végül az apósának. A valaha rengeteg cselédet és szolgát foglalkoztató grófi birtok hatalmas épületének nagy részét Bálint lezáratta. Csak az egyik szárnyat használták, azt, aminek földszintjén a könyvtár is állt. A nagy szalont ünnepekkor, vendégfogadáskor nyitották ki, a lakóteret a fiatal mérnök modernizálta. A hatalmas kandallók helyére kályhákat rakatott, a hálókhoz fürdőszobát csináltatott, csatornával, vezetékes vízzel látta el nem csak a maguk szobáit, hanem a konyhát és a cselédek lakhelyét is. De nem csak a birtokot alakította át. A grófsághoz tartozó három faluban tervezett árokrendszert ásatott, hogy az őszi-téli-tavaszi csapadékot elvezesse nem csak a telkekről, hanem az utakról is. A sárba egy nagyobb eső után a kocsik kereke, de olykor a ló is térdig ragadt. A fiatal gróf felmérte, nem csak az egyszerű emberek életét keseríti meg a sár, hanem megnehezíti az orvos és a helyi bábák dolgát, akiknek gyakran sietniük kellett, de gondot okoz az áruszállításban is. Az árkokkal kezdetben sok baja akadt, mert többen újból és újból visszatemették, mondván, régen „sem vót, nem köll az” most sem.

- Az öreg Botond megint betemette a háza előtt az árkot… - mondta kicsit később.

- Bolond az – vágta rá Bori néni, miközben az asztalra tette a bablevest.

Apósa hümmögött, majd leemelte a pálinkás üveget a polcról. Töltött magának és a vejének is.

- Ettől majd jobban leszel – azzal a férfi elé tette a kupicát.

- Na, hát akkor Isten-Isten, fiam – azzal lehúzta az áttetsző italt. Bálint követte a példáját.

Bell aznap délután elígérkezett egyik barátnőjéhez. A fiatal nő Bekka barátnőjénél ült a zajos konyhában. A vele egyidős fiatalasszony legkisebb gyerekét szoptatta, a legidősebbel kiabált, miközben a középső egy szál ruhapelenkában és kisingben a földön ülve az ujját szopta. A tanítónő felajánlotta, húz egy harisnyát a kisfiúra, de ekkor kintről betoppant az anyósa. Hóna alá csapta a gyereket, aki erre sírni kezdett, majd közölte Bellel, itt nem kell megjátszania magát, nincs gyereke, még a végén fordítva húzná rá a gyerekre a harisnyát.

- De legalább lenne valami azokon az elkékült pici lábacskákon – gondolta mérgesen a tanítónő, de nem szólt. Bekka zavartan mosolygott.

Bell egyre ritkábban szánta rá magát a látogatásokra. Nem a gyerekek miatt, nem is Bekka anyósa, Baranka miatt, hanem Bekka miatt. Gyerekként szemben laktak egymással. Bell édesapja asztalos volt, Bekkáé teknővájó. A két gyerek folyton együtt játszott, iskolába is együtt mentek. Aztán mivel Bell jó eszű volt, szeretett tanulni, apja elküldte elvégezni a hetet meg a nyolcat a városba, onnan meg már egyenes út vezetett a lánygimnáziumba. Bekka gyorsan tanult, hamarabb megértette a reál tárgyakat, mint barátnője, mégsem engedték el a városba tanulni. Hiába kérlelte maga Bell is a lány szüleit, azok hajthatatlanok voltak. Egy ideig odaadogatta Bekkának a nem használt tankönyveit, tanuljon otthon, hátha egy évvel később mégis meggondolják magukat a szülők, de a könyvek egyszer csak tűzre kerültek.

Aztán az egyik helyi paraszt odakérte segédnek a fiát a teknővájóhoz, és mivel egy-két évvel volt csak idősebb Bekkánál, meg a teknővájás is jól ment neki, összeboronálták őket. Bekka épp, hogy betöltötte a tizenhatot, amikor férjhez adták.

- Azt hiszem, megint állapotos vagyok – suttogta most Bellnek, amíg pár percre kettesben maradtak. Bellben még élesen élt az emlék: boldog gimnazistaként utazott haza egyik hétvégére a gimnáziumból. Barátnője sírva mesélte Benedek műhelye mögött a nászéjszaka borzalmát, a fiatal fiú minden előkészítés nélkül rámászott. Nem tudta, mi történik vele, a fiút pedig nem érdekelte, mennyire fájt, csak végigcsinálta. Bellnek más barátnők és Bori néni elbeszéléseiből volt némi fogalma, hogyan is zajlik a házasélet, de ekkor megrettent attól, milyen lehet egy férfivel együtt hálni. Ezt a félelmet észrevette rajta az apja is. Sem nővére, sem édesanyja nem volt, Bori néni - mint a legtöbb falusi asszony - virágnyelven beszélt minden ilyen témáról. Az apjának dadogta el, mit hallott Bekkától. Benedeknek sokszor kellett egy asszony helyett is gondolkodni, sok mindent megbeszélt már a lányával, ami más családban az édesanya feladata volt. Így most is odaültette maga mellé Bellt, és türelmesen elmondta, mi is történik az első éjszakán.

- Türelmes férfit kell választani – magyarázta – Jó az, ha jól csinálják.

- Anyának fájt? – kérdezte akkor Bell. Benedek elpirult a bajusza alatt.

- Hát én sem voltam tapasztalt, amikor anyádat elvettem, de nem akartam én őt betörni, mint egy lovat. Ő valahogy hamar ráérzett a mozdulatokra. Sokat gyakoroltuk, egy idő után nagyon jól ment – mosolygott, miközben egy kis falovacska hátát csiszolta ráspollyal.

Bell azt is tudta, Bekka férjét soha nem érdekelte, feleségének épp ciklusa van, vagy terhes. A fiatal feleség azt mesélte, második gyerekénél már érezte a szülési fájdalmakat, amikor a férfi borgőzösen bemászott a lába közé. Őszintén sajnálta a vele egykorú nőt. Másra lett volna érdemes, nem erre a szerepre. Mint egy anyanyúl, szülte egymás után a gyerekeket, közben állt a fazék vagy a mosóteknő mellett, a legkisebb gyereke mindig rákötve. Az anyósa soha nem volt vele elégedett, a férje meg egy erőszakos ember volt, aki olykor nem csak a gyerekeknek, hanem a feleségének is odacsapott. Most sem tudta megvigasztalni, csak meghallgatta. Helyette is mások döntöttek a sorsa fölött, mint oly sok lánynak a környező falvakban.

Már Bálint felesége volt, amikor próbálta rábeszélni a harmadik gyerekével állapotos asszonyt, mondja meg a férjének, lehet ezt úgy is, hogy ne legyen belőle gyerek.

- Érdekli is azt – legyintett Bekka – neki legyen jó, de jó gyorsan, hogy a másiknak milyen, az nem érdekli.

- Na és te mikor akarsz másállapotba kerülni? – robbant ki a konyhába Baranka. Nem múlt el hét, hogy a faluban valaki ne tett volna célzást, amiért a huszonnégy éves tanítónő még nem terhes. Bell nem magyarázkodott. Közölte, mennie kell, még dolgozatokat kell javítani. Átadta a birtokon süttetett süteményt, majd gyors köszönéssel elment.

Mérgesen, fáradtan és elkeseredetten ért haza. Otthon Bálint vigasztalta.

- Biztos jó ötlet ilyen gyakran meglátogatni Bekkát? – kérdezte férje vacsora közben. Egymással szemben ültek, olykor megsimogatták, megfogták egymás kezét. Bálint az ebédlő hatalmas étkezőasztalát korábban több kisebbre cseréltette. Szerette a meghitt hangulatot. – Nem akarlak lebeszélni a találkozásokról, hiszen a barátnőd, de az utóbbi időben mindig ott van az anyósa, attól meg nem tudtok nyugodtan beszélgetni, és állandóan feldúltan érsz haza.

- Igen, tudom, de én még mindig keresem benne azt a Bekkát, aki az osztály éltanulója volt. Annyi minden lehetett volna belőle… Az én apám is fával dolgozik, az övé is, csak az én apám felmérte, hogy szebb, jobb életem lesz, ha taníttat, az ő szülei meg csak azt akarták, mielőbb le legyen róla a gond. Hogy milyen nyomorult élete lett…

- Fuss, Bálint! – hallotta a háta mögül. Szaladt, ahogy a lába bírt. A háta mögött hatalmasat dörrent az ég, és fehér villám csapott a földbe. Többet bukfencezett, mire felállt. Mindent sötétség borított, nem hallott semmit, mintha megsüketült volna. Aztán hajnalodott, és ő ott állt a földhalom mellett, amelynek a tetején egy furcsán mozgó csuklyás alak hányta a földet egy földön heverő emberi alakra, akiről tudta, az anyja. Hallotta, valamiféle károgó, éles, nem is női, nem is férfihang kiabál valamit, amit nem értett. Akkor meglátta az anyja arcát, amely elfehéredve, kimeredt, homályos tekintettel nézett rá, szája feketéllett.

Hirtelen ült föl az ágyban, levegő után kapkodott. Álmodott. De micsoda borzalmas álmot! Álom volt egyáltalán? Hiszen ezt a képet látta Bell óráján is!

- Mi a baj? – hallotta maga mellől felesége hangját.

Még mindig kapkodta a levegőt.

- Semmi – sóhajtotta – semmi, csak rosszat álmodtam. Aludj csak tovább, kedves.

Bell a másik oldalára fordult. Nemsokára nyugodt lélegzése jelezte, alszik. Bálint csendesen felkelt, az ablakhoz lépett, és tenyérnyire kinyitotta. Hideg levegő csapott az arcába. Jól esett a friss, téli szellő. Mélyeket lélegzett, majd mielőtt kihűlt volna a szoba, csendesen bezárta az ablakot, de nem feküdt vissza. Az ablak mellett álló kerevetre huppant, és az ablakpárkányon könyökölve nézett ki a téli havas tájra.

Szép, rendezett birtok és sima, olykor fasorokkal tarkított földek terültek el előtte, távolabb a birtokot és falvakat ölelő hegygerincek egyike sötétlett a holdfényes éjszakában. Az az álom! Megborzongott, ha rá gondolt. Álom egyáltalán? Kinek beszéljen róla? Hiszen nincs egy barátja a faluban. Apja akkor sem engedte a falusi gyerekekkel játszani, ha itthon töltötte a nyarak egy részét, mondván, ő nemes, nem való az utca gyerekei közé. Nemes. Mit kapott ő ezen kívül? Apjának egy mosolya nem volt felé. Soha nem jutott más számára, mint a tanulás. Mire végzett minden iskolájával, mire elkezdett volna dolgozni, az apja haza akarta rendelni, hogy megtanítsa a birtok irányítására. Nincs testvére, minden az övé lesz, ha az öreg gróf meghal. Nem jött, nem akart ő az apja hasonmása lenni, uralkodni a szegény jobbágyok felett. Dolgozni kezdett, csatornákat, utakat tervezett, barátokat szerzett, végre élt. Aztán hirtelen jött a hír, jöjjön, mert az apjának már csak napjai vannak a hátra.

Ott a halálos ágyon sem szólt másról kettejük beszélgetése, mint gazdasági adatokról, pénzről, hektárakról, szekerek és lovak számáról. Mintha két ügyfél tárgyalt volna vételről és eladásról, és nem egy fiú búcsúzott volna halálba induló apjától. Nem ismerte az apját. Gyerekként is sokat volt úton, később sem érdekelte más, csak a fiatal fiú tanulmányi eredményei. Hogy mit szeretett volna karácsonyra, hogy elutazott volna olykor az apjával külföldre, vagy csak leült volna vele közös vacsorához… ezek kimaradtak kettejük életéből. Az apja elmondta a halálos ágyán, mit vár a fiától, milyen gazdasági eredményeket, mennyi bevételt a halála után. Úgy mondta, mintha vissza tudna jönni a másvilágról ellenőrizni. Igaz, apja halála után nem egyszer arra riadt, az öreg gróf ott áll az ágya végében. De ez is csak álom volt. Ekkor vezettette be a birtokra az elektromos áramot, ha felriad álmából, ne remegő kézzel kelljen a gyufával babrálni.

Apja halála után fogta a birtokot, a földek jó részét nekiajándékozta a falubelieknek és az egykori cselédeknek, személyzetből és földből is annyit hagyott magának, amiből megélt. A falubeliekkel közvetlenül viselkedett, bárki megállíthatta az utcán, elmondhatták neki a gondjukat. Akin tudott, segített. Tudta, soha nem lesz igazán része a falunak, ő mindig a gróf úr marad, aki épp úgy, ahogy a birtok, kívül áll a helybélieken, de egy idő után elfogadták, talán meg is kedvelték.

Mégsem lelt olyanra, akinek elmondhatta volna lelke legmélyebb titkait. Nem volt senki… senki, kivéve Bellt, akivel első találkozásukkor úgy összevesztek, hogy az akkor kezdő tanítónő egy lexikont vágott a fejéhez. A fiatal gróf elvágódott a padlón és felrepedt a homloka. Mivel a helyi orvost két faluval arrébb egy beteghez hívták, a birtok állatorvosa varrta össze a sebet. Bell, akinek fél évvel később megkérte a kezét, Bell, akit imádott és akire minden titkát ráruházta, most ott aludt az ágyban.

Meg kell vele beszélnie ezt a rémképet. Talán mégis foglalkoznia kellene ezzel az ártalmatlannak tűnő verssel, ha ilyen intenzív képek jelennek meg előtte az olvasásakor. A délutáni esetet nem vette komolyan, mire hazaért, meg is feledkezett róla, este Bellt vigasztalta a barátnője miatt. Most, hogy álmodott, élesebben látta a képeket, minden életszerűbbnek hatott. A homok illata, a hajnali pára, a fények, anyja holtteste és az a borzalmas alak – megborzongott. Bell jól ismeri a könyvtárat, talán együtt megfejthetik a vers tartalmát. De nem most, most nem kelti fel, hadd pihenjen. Szeretettel nézte a feleségét. Vágyott a közelségére, az illatára, az ölelésére. Csendesen visszabújt az ágyba, és átkarolta a vékony nőt. Bell motyogott valamit, aztán aludt tovább. Bálint belefúrta arcát hosszú, barna hajába, beszívta az illatát, így aludt el.

II. Rejtély

Reggelinél Bálintnak eszébe jutott az álma és a vers.

- Tanítás után megmutatod, hol találtad a verset? – kérdezte a felségét. Bellnek tele volt a szája, rágott, sietett, mert késésben volt. Közben bólogatott.

- Majd sietek haza! – mondta, mikor már felugrott a székről, megcsókolta a férjét és szaladt a kabátjáért.

Délután a két fiatal bevonult a könyvtárba, az uzsonnát is idekérték. Babett, a szakácsnő helyett azonban nyolc éves unokaöccse, Balázs egyensúlyozott befelé a méretes tálcával, és bent is ragadt, érdekelte a rejtélyes vers.

A fiatal gróf már sokszor bevallotta magának és feleségének is, nem ismeri saját könyvtárát. Írni-olvasni az édesanyja tanította, aztán hamar bentlakásos iskolába került, majd kollégiumban végezte a középiskolát és az egyetemet is. Az ünnepeken kívül nem nagyon tartózkodott a birtokon. A nyarakat általában külföldön vagy rokonoknál töltötte, hogy minél jobban megtanulja az idegen nyelveket. A birtok megöröklésekor nem jutott ideje a könyvtárát áttanulmányozni, tanítónő feleségét azonban elbűvölték a régi könyvek, így rábízta a gyűjtemény rendezését.

Az egyik sarokban a könyvtár robosztus polcaitól merőben elütő, világos fából készült, rácsos ajtajú szekrény állt, melynek szegélyét faragott rózsák borították.

- Itt találtam a verset – mutatta Bell, mikor kinyitotta a szekrényt. Sok boríték, levelek sorakoztak rendezetten. A fiatal nő egy piros bőr kötetet vett elő. – Ebben volt a papír.

Bálint megsimogatta a könyv borítóját, forgatta, kinyitotta, megszagolta a lapokat. Lapozgatni kezdte, nézte a szép kézírást, és a rendezett sorok köré, mellé rajzolt színes ábrákat. Kedves emlékeket idéztek a lapok, mosolyt csaltak az arcára. Végül az egyik oldalon megállt és olvasni kezdett.

Két lába van, mégsem jár-kel

Szárnya csapkod, nem repül el

Ugrál, mintha szöcske volna

Tojást tojni, az a dolga

Van belőle kendermagos

Barna tollú, az takaros

Kukoricát szemezgetve

Kotkodácsol a hátsó kertben