Fordította Orosz Ildikó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Budapest Building Managers and the Holocaust in Hungary by Istvan Pal Adam

Palgrave, Macmillan, 2016

A fordítást az eredetivel egybevetette, korrigálta, átdolgozta Ádám István Pál

Az előszót írta Gyáni Gábor

Copyright © The Editor(s) (if applicable) and The Author(s) 2016. All Rights Reserved.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Orosz Ildikó, 2023

Előszó © Gyáni Gábor, 2024

Minden jog fenntartva

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyvben szereplő fotók jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

Borítófotó © Fortepan 32846, adományozó: Kovács Márton Ernő

Borítóbelső 1. © Fortepan 117963, adományozó: Glázer Attila; 21735, adományozó: Kotnyek Antal

Borítóbelső 2. © Fortepan 32849, adományozó: Kovács Márton Ernő; 191940, adományozó: Kriss Géza

Előszó

A holokauszt kutatása ma új fázisában tart Magyarországon. Az eddig meghatározónak számító tetteskutatás mellett, vele párhuzamosan megjelent végre az áldozatokra figyelő történészi tekintet is. Ádám István Pál könyve mintegy köztes helyet foglal el a kettő között: nem a főbenjáró bűnöket elkövető történelmi aktorok ténykedését állítja vizsgálódásai középpontjába, akik a központi vagy a helyi hatalom gyakorlóiként döntöttek és jártak el az 1944-es magyarországi deportálások ügyében. De nem is kifejezetten az ennek során áldozattá váló tíz- és százezrek szemüvegén keresztül közelíti meg a témát, hanem a „társadalmat” képviselő, az annak tagjaként hirtelenjében némi hatalomra szert tevő történelmi szereplők mindennapi ténykedését tárja fel a maga ellentmondásos mivoltában. Ilyen oldalról eddig még alig vagy egyáltalán nem kutatták ezt a történelmi korszakot.

A könyvben elbeszélt történet szorosan a háború végi budapesti zsidóüldözés eseménysorába enged bepillantást. Az angol holokauszttörténész, Tim Cole Holocaust City: The Making of a Jewish Ghetto című könyvében bemutatja a budapesti gettósítás történetét addig a pillanatig, amíg 1944 végén fel nem állt a pesti nagy gettó. Ez a munka fordulatot hozott a téma történészi vizsgálatában. Nem véletlen, hogy Ádám István Pál az angol történész témavezetésével készítette el a jelen munka alapjául szolgáló doktori értekezését.

A budapesti házmesterek és a 20. századi diktatúrák közötti bensőséges kapcsolat közismert. Jelen munkájában a szerző egyszerre alkalmazza a társadalom- és mentalitástörténeti megközelítést és szemléletmódot, hogy megmagyarázza, hogyan válhattak a házmesterek komoly hatalmi tényezővé az események sodrában. A modern idők bérházas nagyvárosa, Budapest „megteremtett” egy furcsa foglalkozási csoportot, a házmesterekét, akiknek a feladata a lakóépületek közvetlen igazgatása és karbantartása volt. Egyúttal ők tartották a kapcsolatot a házak tulajdonosaival, ilyenformán közvetítő szerepet töltöttek be a bérlakások lakói és a háztulajdonosok között. A csekély jövedelmű és alacsony társadalmi presztízsű budapesti házmesterek rendszerint a vidékről felkerült, szakképzetlen emberek soraiból kerültek ki, akik számára komoly társadalmi emelkedést és egzisztenciális biztonságot jelentett a házmesterkedés. Ez utóbbihoz hozzájárult az is, hogy szoba-konyhás szolgálati lakásban élhettek, bármilyen szerény is volt ez az otthon. A Budapestre vándorló alsó rétegek itteni megkapaszkodása szempontjából ugyanis kulcsjelentősége volt a saját (bérelt) lakáshoz jutásnak, ám ez rendszerint megoldhatatlan problémát jelentett. Maradt tehát az al- és ágybérlet, a hajadon női beköltözők többsége számára pedig a cselédszoba vagy az úri lakások konyhája, mint munkavégzésük és életük egyedüli színtere. A házmesterek, velük ellentétben, foglalkozásuk révén nemcsak lakáshoz, de még némi hatalmi jogosítványokhoz is hozzájutottak, amit a bérházak közép- és felső középosztályi lakóival szemben élveztek; olyanokkal szemben tehát, akik egyébként – társadalmi státuszukat tekintve – messze az ő szintjük fölött helyezkedtek el a hierarchiában. A kapcsolatuk nemcsak rendelkezési, de hatalmi jellegű is volt, ami a bérlők felfogadása és elbocsátása terén nyilvánult meg. Ez ugyan – elviekben – a háztulajdonos vagy az ilyen jogokat gyakorló bank stb. hatáskörébe tartozott, ők azonban rendszerint távol maradtak a házaiktól (többnyire nem is ott laktak), így ezekben a dolgokban ráhagyatkoztak a házmester ítéletére és információira. Ez a fajta házmesteri uraskodás persze a bérkaszárnyák világában volt a legkirívóbb, de a középosztályi bérlemények esetében sem maradt el.

A házmesterek jövedelme a kapupénzből, valamint az egyéb esetleges borravalós bevételekből származott; fizetést nem kaptak. Ha úgy tetszik, a lakók maguk tartották el a házmestereiket, akik viszont velük szemben a háztulajdonost, az ő érdekeit voltak hivatottak képviselni és erélyesen érvényesíteni. Ők szedték be a negyedévi lakbért, vezették a lakbérnyilvántartó jegyzékeket, tartották nyilván a lakók lakbérhátralékait. A kapupénz és a liftpénz intézményéből kifolyólag folyton szemmel tarthatták a ház lakóinak mozgását. Végül az ő hatáskörükbe tartozott a házirend betartatása, valamint a kihágások szankcionálásának kezdeményezése a háziúrnál.

Mindebből kitűnik, hogy az alacsony társadalmi megbecsültség és az alacsony életszínvonal ellenére a házmesterek mégiscsak rendelkeztek egyfajta hatalommal a társadalmilag felettük állókkal szemben. Ez az a társadalomtörténeti és csoportlélektani alaphelyzet, amelynek döntő szerepe lesz majd a zsidóüldözések során, kivált a bérházas nagyvárosban. A harmincas évek végétől, tehát az egymást követő zsidótörvények korában az állampolgári és szabadságjogaiktól egyaránt megfosztott zsidó lakásbérlők életének szüntelen szemmel tartása, jogfosztásuk napi szintű érvényesítése fontos része lett a házmesteri teendőknek. A hatalom gyakorlásának ez a módja a térhasználat szabályozásán keresztül valósult meg. Michel Foucault mutatott rá kivételes elvi igénnyel a hatalmi akarat ilyesfajta érvényesítésének modern kori jelenségére, amit mikrohatalmi stratégiaként nevesített.

Egy ilyen mikrohatalmi házmesteri stratégia érvényesítésére a zsidótörvények életbe léptetése teremtett bő lehetőséget. Az európai antiszemitizmus állami szintre emelkedése elsőként a náci Németországban hozta előtérbe a térhasználat szelektív megszigorításával kikényszeríthető hatalomgyakorlást. Ez lett az állami zsidópolitika egyik legláthatóbb megnyilvánulása. Maga a gettósítás ennek a hatalomgyakorlási módozatnak volt immár szélsőséges folyománya, amely a zsidók emancipációja előtti kirekesztés klasszikus megoldását elevenítette fel.

Ádám István Pálra bevallottan nagy hatást gyakorolt doktori témavezetője, Tim Cole szemléletmódja, a holokausztkutatás azon „iskolájának” jelentős képviselőjéé, amely a térhasználat megszabásával gyakorolt elnyomó hatalom problémáját állítja a kutatás homlokterébe. Ádám rekonstruálja azt a folyamatot, ahogyan az addig lenézett, legföljebb csak morzsányi hatalmat birtokló budapesti házmesterek egyszeriben a zsidókat üldöző államhatalom és közigazgatási hatóság ügynökeiként léphettek fel. Először kiszűrték soraik közül az izraelita (az ilyen felmenőkkel rendelkező) elemeket, majd a budapesti gettósítás során és kivált a nyilas rémuralom heteiben és hónapjaiban kulcspozícióba kerültek mint a „zsidótlanítás” felettébb hasznos közvetlen ügynökei. E folyamat eredményeként döntő változás következett be a házmester és munkaadója, az olykor zsidó (volt) háztulajdonos, valamint a házmester és a felügyelete alá tartozó bérház zsidó bérlői között. Az a visszás helyzet állt elő, hogy a társadalmilag alacsony státuszú házmesterek kezdhettek el uraskodni a társadalmi téren náluk magasabban állók felett.

A házmester korábban kizárólag a háziúrral állt kapcsolatban, amikor azonban beköszöntött a zsidóüldözés kora, immár a hatóságok informális megbízottjaként működött közre megszokott tevékenységi körében: ellenőrizte a lakók felekezeti hovatartozását, és hogy betartják-e a rájuk kirótt, például a korlátozó térhasználati szabályokat. Az 1944 nyarán tervezett gettósítást (utcák, házak árjásítását/zsidósítását, a csillagos házak létesítését) szintén a házmesterek közvetlen bekapcsolásával lehetett végrehajtani. A város irányítását kézben tartó politikusok és tisztviselők ugyanis nem ismerték, nem ismerhették mikroszinten a lakóközösséget, a róluk szerezhető tudás (ki zsidó és ki nem, ki lakik az adott házban, akár bejelentetlenül is) a házmester birtokában volt. A budapesti zsidó népesség térpolitikai eszközökkel is keresztülvitt diszkriminációja, majd eliminálása (deportálása vagy más módon való meggyilkolása) aligha lett volna tehát megoldható a házmesterek közreműködése nélkül.

Ez az új helyzet változást hozott a házmesterek jövedelemszerzési technikái és lehetőségei tekintetében is. A borravalós jellegű pénzügyi juttatásokból álló házmester-jövedelem – a bérlők házmestereket korrumpáló „önkéntes” adományai révén – most már nemcsak kiegészülhetett, de jelentősen nőhetett is. A házmesterek a bérlők többé-kevésbé önkéntes, de elvárt módon megfizetett adományaiból éltek. A bérlőket terhelő fizetési kötelezettség egy informális csereaktusnak felelt meg, annak keretében zajlott. A házmester és a bérlők között olyan személyes kapcsolatok alakulhattak ki, amelyek ezt az anyagi köteléket a hála és a viszontszolgálat aurájába vonták. A könyv szerzője ezt a furcsa viszonyt a „strukturális szakadás” (structural hole) kölcsönvett fogalmával magyarázza, amely egy olyan társadalmi helyzetet ír körül, ahol egymástól távol eső emberek között bensőséges viszony létesül. A házmesterek egy ilyen strukturális szakadék áthidalására alkalmas pozíció birtokosai a zsidóüldözés teremtette végletes körülmények közepette.

Mi következett ebből? Egyfajta új, tisztán informális alapokon nyugvó „szerződéses” kapcsolat létesült a bérlő és a házmester között. Előbbi ugyanis az utóbbinak járó borravalós fizetségek mintájára immár másféle házmesteri szolgálatot kényszerült megfizetni: a nem besúgás, az élni hagyás ígéretét. Ez a kapcsolat persze nagyon bizonytalan természetű egyezség a két fél között, mivel a házmester, aki pénzt vagy valami értéktárgyat kap cserébe a hallgatásáért, bármikor megszegheti az egyezséget, ha épp úgy hozza a kedve, vagy további zsarolásra használhatja fel a kialakult helyzetet. Ez a kölcsönkapcsolat mégsem ütött el lényegesen a korábbi viszonossági alapon létesülő házmester-bérlő viszonytól, legföljebb kitágítja annak érvényességi körét. Az adott szélsőséges helyzet eredményeként a társadalmi téren egymástól messze eső emberek között megint csak úgyszólván bensőséges alkalmi kapcsolatok keletkeztek, melyeknek tétje immár az élet vagy a halál. Ebben a „strukturális szakadás” fogalmával leírt régi-új helyzetben, a radikális strukturális felfordulás közepette a házmesterek időlegesen olyan pozícióba kerülhettek, amely megint csak képes volt áthidalni a strukturális különbségeket, azt a társadalmi szakadékot, amely eddig elválasztotta őket a bérlők zömétől.

Amikor a zsidóüldözések nyomán megnőnek a házmesterek hatalmi jogosítványai, azonnal hatni kezd a házmester státuszába kódolt társadalmi logika: ő az, aki dönthet életbevágóan fontos ügyekben az általa is felügyelt népességet illetően. Ádám könyvéből kiderül, hogy az számíthatott a leginkább a házmester jóindulatára és segítségére, aki élt a házmester megvesztegethetőségével, és pénzt adott neki, vagy átengedte számára elhagyott lakása bútorzatát, a benne lévő értéktárgyakat. Aki erre nem mutatott hajlandóságot, vagy nem volt rá lehetősége, nemigen számíthatott a házmester segítőkészségére és jóindulatára. Egy, még a 19. században létrejött szociológiai struktúra és az ennek megfelelő morál és habitus magyarázza tehát a szerző szerint a budapesti házmesterek látszólag ellentmondásos magatartását az olyan nem mindennapi élethelyzetben, amely végül tömeggyilkosságba torkollott.

A háborút követő számonkérések (igazolások) nehezen eldönthető kérdései – hogy adott házmester vajon inkább az üldözők kezére játszott a lakók kiszolgáltatásával, vagy ellenkezőleg, mentette az életüket az üldözők elől – mind ebből az alaphelyzetből következnek. Mindkettő egyaránt jellemezhette ugyanis az adott házmester viselkedését, attól függően, hogy melyik lakó volt képes és hajlandó őt megvesztegetni és melyik nem. Mindez rávilágít arra a messzemenően pragmatikus házmesterhabitusra, amelynek további folyománya, hogy a helyükön megmaradt (igazolt) házmesterek nagy része egyik napról a másikra nyilasból kommunistává lett, legalábbis mímelte, hogy mindenben hajlandó megfelelni új urai és parancsolói akaratának.

Így összegezhető tehát a könyv fő gondolati mondanivalója, amely kitűnő alkalmat kínál arra, hogy ne kizárólag a tettes–áldozat–szemlélő (bystander) merev kategória-rendszerében gondoljuk el és ítéljük meg az egykori történéseket. Hiszen arra derült itt fény, hogy nem pusztán a házmesterek állítólagos politikai elvakultsága, nyilas érzelmű politikai irányultsága szabta meg, hogy adott esetben melyiket részesítsék előnyben az előbbi opciók közül. Ennél ők sokkal rugalmasabb mikrohatalmi stratégiákkal éltek, amikor az alternatívák között tájékozódva tették a dolgukat. Egzisztenciális helyzetük „követelményei” legalább akkora, ha nem nagyobb szerephez jutottak abban, hogy miként viselkedjenek a zsidóüldözések végső stádiumában. Szociológiai és mentális karakterük egyszerre tette őket képessé a tettes és a bystander szerep betöltésére, mely utóbbiba nemcsak a passzív szemlélődés, a tétlen részvétel, hanem az aktív zsidómentés is beleférhetett. Ádám finom társadalom- és mentalitástörténeti diagnózisa azért oly figyelemre méltó, mert átjárhatóvá teszi a két analitikus fogalom között húzódó határokat. Ráébreszt bennünket arra, hogy a budapesti házmesterek azt a nehezen besorolható társadalmi típust képviselik a tettes–áldozat–bystander hármasában, amely legalább két kategóriát is lefoglal magának; ugyanaz a személy egyszerre és egy időben lehetett tettes és (aktív) bystander. Ádám István Pál ezzel a munkájával a holokauszttörténészek azon köréhez csatlakozik, akik a megszokottnál tágabb teret engednek a történelmi cselekvőség „szabadságának”, feltételezve, hogy akár még szélsőséges emberi léthelyzetekben is mindig akadnak alternatívák a cselekvés különféle módozatai számára. Ennek a történészi látásmódnak ugyancsak jeles képviselője Borhi László, aki A túlélés stratégiái című, nemrég megjelent monográfiájában szintén amellett érvel, hogy a terrorisztikus államhatalmi rezsimek polgárai számára mindig van lehetőség bizonyos fokú választásra a különféle magatartásformák között.

Ádám István Pál könyve üdítő hozzájárulás a magyar holokausztirodalom eddigi terméséhez. Megmutatja, hogy a témaválasztás merész kitágítása és az elemzési szempontoknak a társadalomtudományos fogalomalkotás igényeihez mért megválasztása merőben új távlatokat nyithat ennek a szomorú történelmi eseménysornak a történeti értelmezéséhez. Üdvözölni kell tehát, hogy ez az eredetileg angol nyelven és egy angol kiadó gondozásában megjelent könyv végre magyarul is hozzáférhető lesz a téma iránt érdeklődő hazai olvasóközönség számára.

Gyáni Gábor

Bevezető

A belvárosi bérházban, ahol lakom, az egyik földszinti lakást külföldi turisták részére adják ki az Airbnb és a Booking.com oldalakon. Ahogy az épület előtt parkoló autók rendszámából látom, mindenfelől érkeznek ide turisták. Nemigen kerülök kapcsolatba alkalmi szomszédaimmal, de egyszer egy amerikai angolt beszélő fiatalember útbaigazítást kért a Hősök tere felé, és egyúttal arra is rákérdezett, mit jelent az épület homlokzatán látható sárga csillag. Elmeséltem neki, hogy nyolcvan évvel ezelőtt ez egy csillagos ház volt, vagyis a gettó része: ezekbe a kijelölt épületekbe terelték össze a zsidó származású budapestieket. Vajon sokat szenvedtek abban a lakásban, amit most bérel? – érdeklődött a fiatalember. Nem, feleltem, mert az történetesen a keresztény házmester lakása volt.

Alkalmi beszélgetőpartnerem megkönnyebbült sóhajjal vetette bele magát a város felfedezésébe. Ha több időnk lett volna, és nem tartok attól, hogy álmatlan éjszakákat okozok neki, talán azt is elmeséltem volna, milyen fontos szerep jutott a magyar holokausztban a házmestereknek, vagy hivatalos elnevezésükkel házfelügyelőknek.

Ez a könyv a budapesti házmesterek történetén keresztül vizsgálja, mennyit számított 1944-ben az egyéni cselekvési szándék olyan hétköznapi emberek csoportjában, akiket utólag sokan hajlamosak csupán a holokauszt „passzív szemlélői” közé sorolni. A kötetben említett példák alapján bemutatom azt is, hogy mely tetteiket kell – egyéni döntésük helyett – inkább speciális házmesteri/házfelügyelői élethelyzetük számlájára írni. Munkám újdonsága, hogy átlagemberek egy csoportjának történetét és cselekedeteit mentalitás- és társadalomtörténeti kontextusba helyezem, és lényegesen hosszabb időintervallumban vizsgálom, mint a holokauszttal foglalkozó történészek általában.1

Fontosnak tartom itt utalni Nagy Ágnesre, aki az 1945-től az 50-es évek végéig tartó korszakról megjelent történeti munkák kapcsán hívja fel a figyelmet arra, hogy szinte kizárólag politika-, gazdaság- és jogtörténeti elemzések születtek a hazai történetírásban.2 Ehhez hasonlóan a holokauszttörténet-írás jelentős hazai képviselőire is igaz az állítás, hogy a társadalmi elit alatti aktív szereplőket, a „kisember” szándékait, cselekedeteit nem vizsgálták összefüggéseikben, és ezzel nemcsak hiányos történeti képet rajzoltak meg, hanem egyszersmind fontos mentalitástörténeti folyamatok megértéséről is lemondtak.

Ezzel szemben jelen kötetben a házfelügyelők háború alatti ténykedését vizsgálom szakmájuk fejlődésének tágabb összefüggéseiben, a budapesti bérházak létrejöttétől kezdődően. Könyvem egyszerre több és kevesebb is, mint a hagyományos holokausztirodalmak: több, amennyiben a házmesterek háború előtti szerepét is bemutatom, és kevesebb, mert nem szól koncentrációs táborokról és náci főbűnösökről. A házmesterek tetteit az évtizedeken át tartó, magasabb bérért, társadalmi megbecsülésért és hatalomért folytatott sikertelen küzdelmük fényében mutatom be. Nem kizárólag a fokozódó antiszemita közhangulatra fókuszálok, hanem igyekszem figyelembe venni olyan, első pillantásra kevésbé nyilvánvaló körülményeket is, mint például a két világháború közti, borravalóadással kapcsolatos szokások. Úgy vélem, a házmesterek befolyásának növekedése a zsidótörvények bevezetésének és a háborús hisztériának volt a járulékos következménye.

A második világháború utolsó előtti évében, 1944 kora nyarán, a budapesti zsidó származású magyarokat nem egy kijelölt, körbezárt gettó területére kényszerítették be, mint Varsóban vagy a régió többi nagyvárosában, hanem a hatóságok bérházakat jelöltek ki a „gettósítás” helyszínéül a város különböző pontjain.3 Közel kétezer ilyen, sárga Dávid-csillaggal megjelölt épület létezett a fővárosban, melyekben a bezárt zsidó emberek számára elsősorban a keresztény házfelügyelők jelentették a kapcsolatot a külvilággal, és lényegében ők biztosították a házakon belül a zsidóellenes törvények egy részének érvényesülését. Könyvemben társadalomelméleti megközelítésben magyarázom el, hogy a házmesterek – kapcsolati hálójuknak és központi társadalmi szerepüknek köszönhetően – fontos közvetítő szerepet játszottak az állami hatóságok és a zsidó származású magyarok között, tehát a puszta „szemlélőnél” sokkal fontosabb tényezők voltak. 1944-ben egy budapesti házmester, személyes kapcsolatainak köszönhetően, hidat képezhetett a rendszerszintű társadalmi hasadások felett, ami a gettóba zárt emberek és a társadalom más szereplői között tátongott. Magyarország formálisan csak 1940-ben lépett be a tengelyhatalmak közé, azonban az országban már 1938-tól sorra fogadták el a zsidóellenes törvényeket.4 1942 közepén a kormány – sok egyéb korlátozás mellett – megtiltotta, hogy zsidó származású magyarokat házfelügyelőként lehessen alkalmazni.5 Jól átgondolt intézkedés volt ez, hiszen a házmesterek a mindennapi élet számos területét ellenőrzésük alatt tartották: nyilvántartást vezettek a házban lakók nevéről és személyes adatairól, ők osztották ki az élelmiszerjegyeket, feleltek a légvédelmi óvóhelyek karbantartásáért, valamint éjjelenként kulccsal nyitották és zárták a ház főbejáratát. Mindez központi fontosságú volt, különösen az 1944 márciusától 1945 februárjáig tartó időszakban, amikor mintegy 200-220 ezer magyar zsidó igyekezett napról napra túlélni a vészkorszak legsötétebb időszakát a németek által megszállt fővárosban.6 Mindezek ellenére a társadalom és a történetírás mintha megfeledkezett volna a házmesterekről. Nem tanulmányozzák a szerepüket mélységében, és nem jelennek meg a holokausztról szóló kortárs párbeszédben sem, leszámítva néhány túlélő naplóját és szóbeli visszaemlékezését.7 Az egyik kivétel a Szombat politikai és kulturális folyóirat, amelynek 2011. áprilisi száma közli Popper Péter, az azóta már elhunyt neves pszichológus háborús visszaemlékezéseit. A cikk egy portréinterjú szöveges leirata.8 A pszichológus az apja kommunista barátairól mesél, akik 1944 októberében, a Nyilaskeresztes Párt hatalomra kerülése után segítették, és egy Abonyi utcai házban bújtatták a Popper családot. Különösen megdöbbentő az alábbi anekdota:

(…) a házmester is kommunista volt. Szabó Andrásnak hívták. Ő eldugott ott egy csomó embert. Egy kis lakásban szorongtunk, huszonvalahányan. (…) És borzasztó, amikre nem is gondol az ember, hogy nincs víz, nincs WC. (…) A mázli az volt, hogy ebben a lakásban rengeteg régi újság volt. Mindenki a feneke alá tett egy folyóiratlapot és hát abba végezte a dolgát. Na most, ezt becsomagolta, és volt egy erkély és az erkélyen volt egy hatalmas nagy papundekli láda, és oda bedobta. Aztán ez ott keményre fagyott. És a láda lassan megtelt. Amikor januárban (…) bejöttek az orosz csapatok, akkor végigrohanták a házakat, hogy hol bujkálnak németek, nyilasok. Hozzánk is berontott két pasi a géppisztolyával, hát látták, hogy itt csontig soványodott huszonvalahány szerencsétlen van, de azért gyanakodtak, és ahogy körülnéztek, észrevették a ládát. (…) Rögtön tudták, hogy ott van a kincs elrejtve. Mindenkit falhoz állítottak, és elkezdték kibontani, mi meg dermedten néztük. És kibontották az első adag kakát, a másodikat, a harmadikat, és ebből ők csak azt a következtetést vonták le, hogy ez a legravaszabb társaság, biztos alul van a gyémánt. Végigbontották az összest. Amikor az utolsót is kibontották, és kiderült, hogy kincs sehol, olyan dühbe jöttek, hogy a géppisztollyal végiglőtték a plafont. Még szerencse, hogy nem minket.9

Az irónián kívül számomra ebben elsősorban az az érdekes, hogy a házmestereknek milyen nagy szerepük volt abban, hogy ki élte túl a háborút és ki nem. A történetben szereplő Szabó András például több mint húsz embert bújtatott. A cikk kiváló példa arra is, milyen gazdag forrásanyagot jelenthetnek a különböző önéletrajzok, visszaemlékezések – olyannyira, hogy néha sokkal többet elmondanak egy-egy eseményről, mint a hivatalos dokumentumok. Könyvemben szemtanúk elbeszélései és visszaemlékezései egészítik ki a levéltári és bírósági dokumentumokat. Több személyes interjút készítettem, mások mellett Nissan Hirschmannal, aki Budapesten nőtt fel egy bérháztulajdonos fiaként.10 Pontosan fel tudta idézni a két háború közti időszakból a házmesterlakás jellegzetes szagát, amely elmondása szerint leginkább a töltött káposzta illatához hasonlított. Nem csoda, hiszen a házmesterlakások általában egyszobásak voltak, és az ételszag mindent áthatott. Nissan jóban volt az apja (a bérház tulajdonosa) alkalmazásában álló házmester fiaival, illetve az ő barátaikkal, ezért sok mindent tudott az életkörülményeikről és arról, hogy milyen elvárások közt nevelkedtek. Szerinte a házmesterek érezhetően igyekeztek feljebb lépni a társadalmi ranglétrán, és erre biztatták a gyerekeiket is – mely törekvésük kiváltképp a második világháború idején vált nyilvánvalóvá. Hogy Nissant idézzem:

A házmesterek, illetve családjaik németbarát beállítottságúak voltak, de énvelem ezt soha nem éreztették. Egészen első gimnazista koromig, azaz 11 éves koromig majdnem a teljes társaságom ezekből az emberekből, főleg házmestergyerekekből került ki, együtt játszottunk velük. Egyedül is elmehettem hozzájuk, kaptam egy zsíros kenyeret vagy egy kajszibarackot. Magában foglalta ez nagyjából azon házmesterek gyerekeit, akik a Batthyány tér és a Corvin tér között laktak. Ezeknek a házmestereknek túlnyomó többségükben mindig csak egy gyerekük volt. Mindig vidékről, általában faluról jöttek fel a szülők, és ennek az egy gyereknek mindenáron érettségit akartak biztosítani, és ezért gimnáziumba járatták. Elég magas volt a tandíj a gimnáziumokban, de egy érettségivel a gyerek katonatiszt lehetett, banktisztviselő vagy magántisztviselő. Elég magas volt a tandíj, de ezért gürcöltek a szülők, hogy a gyerekük gimnáziumba járhasson.11

Ez a borzasztóan erősen koncentrálódott, évtizedek óta halmozódó akarat a felfelé irányuló társadalmi mobilitásra, továbbá a házmesterek életében jelen lévő borravaló-kultúra több évtizedes hagyománya olyan körülmények, amelyek 1944 vérzivataros évében döntően befolyásolták a házfelügyelők viselkedését. Következtetésem szerint az úgynevezett szemlélők háború alatti tettei, valamint a budapesti házmesterek és a zsidó származású magyarok kapcsolata csak hosszabb időkeretben érthető meg mélységében. Ezért amennyire tehetem, igyekszem elhelyezni az eseményeket ebben a könyvben, ha nem is a francia Annales-iskola több évszázadra nyúló „longue durée” megközelítését követve, de egy szélesebb, több évtizedes perspektívában. Emellett úgy vélem, nem lehet és nem is előremutató egyetlen kategóriába, a „passzív szemlélő” vagy az „aktív elkövető” kategóriába besorolni egy-egy társadalmi csoportot. A házmester a körülményektől függően hol segítette zsidó származású honfitársait, hol pedig elfordult tőlük, és ezt befolyásolta a korábbi személyes kapcsolatok megléte vagy hiánya, valamint az adott pillanat is. Budapest 1944-ben rendkívül gyorsan változó, összetett társadalmi-jogi környezetet jelentett, melyben a „tettesek”, „szemlélők” és „embermentők” szerephatárai sokszor képlékenynek bizonyultak, és átfedést mutattak egymással. A budapesti bérházak szociális struktúrája és mindennapi élete a tágabb társadalmi folyamatok mikroszintű leképeződésének tekinthető, melyen keresztül szemléletesen bemutathatóak a holokauszt bonyolultabb társadalmi folyamatai is.

I.
Feltörekvőben: A budapesti házmesterek „átmeneti” társadalmi helyzete 1943 előtt

A kapupénznek valóban el kell esnie (…). El kéne még akkor is, ha a házmesterek a világ első emberei volnának, miniszteri osztálytanácsosok vagy egyetemi tanárok. De nem azok. Ők csak házmesterek, ahogy az isten megteremtette őket, s az isten rosszul teremtette meg ezt a műfajt. Érdesen, gorombán és kellemetlenül. És hatalomra vágyóan.1

Gábor Andor

1. Egy metropolisz születése és a házfelügyelők státuszának változásai

Budapestet 1873-ban hozták létre három település összevonásával: Pestnek akkoriban 200 ezer lakosa volt, Budának 54 ezer, a jóval kisebb Óbudának pedig 16 ezer. Az új fővárosban a következő 25 évben megduplázódott a lakóépületek száma2 – csak 1895-ben 595 bérház épült fel, összesen 12 783 lakószobával. Az épületek túlnyomó többsége legfeljebb ötemeletes volt, és szinte mindegyik rendelkezett egy négyszögletű belső udvarral és minden szinten körbefutó körfolyosóval.3 Minthogy a körfolyosók a belső udvar felé néztek (és néznek ma is az ilyen régi bérházakban), az épületből mindenhonnan jól látszott, hogy éppen ki jött-ment rajtuk. Ez az olcsó és gyors építészeti megoldás azzal járt, hogy a szegényebb bérlők – például gyári és fizikai munkások – a jómódú polgársággal közösen használták a belső udvart.4 Az első emeletet többnyire nagypolgárok bérelték, a második-harmadik emeletet inkább középosztálybeliek, a legfelső szinteket pedig a szegényebb rétegek. A házmester a földszinti kis szolgálati lakásban élt, és ezen a szinten kaptak helyet a különböző üzletek és műhelyek is. A társadalmi státusz csökkenését jól mutatja, hogy egyre feljebbi szinteken egyre kisebbek voltak a lakások és a bennük lévő helyiségek is. A legfelső emeleti, szoba-konyhás lakásokban már nemcsak cselédszoba nem volt, de gyakran fürdőszoba és vécé sem.5 A közös udvar intim terében és a körfolyosókon a bérlők óhatatlanul, napi szinten szembesültek vagyoni helyzetük jelentős különbségével, ami különösen fontossá vált később, a sárga csillagos házak időszakában.

Budapest a 19–20. század fordulóján Európa egyik legdinamikusabban fejlődő nagyvárosának számított: lakossága 1890 és 1910 között 78 százalékkal, 880 ezerre nőtt.6 Ennek hátterében túlnyomórészt az országon belüli migráció állt, hiszen ugyanebben az időszakban a teljes magyarországi népesség csak 20 százalékkal nőtt. A folyamat eredményeképpen a város etnikai összetétele is átalakult, felgyorsult az elmagyarosodás. Míg 1880-ban még csak az emberek 51,7 százaléka beszélt magyarul – a többség német vagy szlovák anyanyelvű volt –, addig 1910-re tízből kilenc budapesti magyar ajkúnak vallotta magát.7 A tömeges vidéki felköltözés felnyomta a lakásárakat, és a helyzet tovább romlott az első világháborút követően, amikor a párizsi békeszerződés értelmében több millió magyar került az országhatáron túlra.8 Ráadásul a háború alatt drámaian lelassult a lakásépítések üteme. Míg 1900-ban 670 új bérházat emeltek, addig 1917-ben alig 37-et, 1919-ben pedig mindössze hetet.9 1921-re tetőzött a lakások túlzsúfoltsága: Budapesten átlagosan hat fő élt egy helyiségben.10 Az építkezések lelassulása hozzájárult a lakbérek emelkedéséhez, melyek 1910-re egész Európában itt voltak a legmagasabbak.11 Az egyetlen fékezőerőt az jelentette, hogy a bérleti díjat évente csak egyszer lehetett emelni, ugyanakkor ennek mértékét egyáltalán nem korlátozták.12 A második világháború kitörésekor a főváros 26 988 bérházzal rendelkezett, melyekben közel ugyanennyi házmestert alkalmaztak.13

Egy saját lakás, egyetlen szoba vagy legalább egy puszta ágy bérlése alapvető fontosságú volt azon vidékiek számára, akik meg akarták vetni a lábukat, és igyekeztek új életet kezdeni a nagyvárosban. Egy frissen férjhez ment budapesti nő anyja például annyira kétségbeesetten igyekezett lakást találni a fiatal párnak, hogy paplanokat ajánlott fel cserébe azoknak, akik segítenek.14 A házfelügyelők kedvezőbb helyzetben voltak, mint a többi fővárosba érkező, mivel a bérház tulajdonosától ingyen szolgálati lakást kaptak – így ez a foglalkozás sok ezer olyan embernek jelentett társadalmi ugródeszkát, aki anyagi lehetőség híján nem tudott volna saját lakást bérelni. A házmester általában a bejárat melletti kis lakásba költözhetett be, ahonnan szemmel tarthatta az épületbe érkezőket és onnan távozókat. Este 10 és reggel 6 óra között a betörések megelőzése céljából zárnia kellett a kaput, vagyis a bérház területi kontrollja a házmester feladatkörének egyik legfontosabb összetevője volt már a kezdetektől. Ezenkívül a házmester felelt az épület, valamint az előtte lévő járdaszakasz tisztán tartásáért, és tartotta a kapcsolatot a postásokkal és a különféle hatóságokkal. A város kiépülésének kezdeti időszakában leginkább az ügyes kezű, szaktudással rendelkező emberek pályázhattak sikerrel a házfelügyelői posztra, mivel a háztulajdonos kisebb-nagyobb javítási munkálatokkal is megbízta őket.15 Ekkoriban a házfelügyelőség még csak félállást jelentett, az érintett jövedelme nagy részét más tevékenységből szerezte, például volt saját gyártóműhelye, vagy biztonsági őrként dolgozott.16 Az 1920-as, 30-as években a nagyobb bérházak megjelenésével a helyzet változott, és egyre inkább főállássá vált a házfelügyelőség, vagyis betöltője kizárólag az épülettulajdonostól kapott természetbeni, illetve a bérlőktől, látogatóktól kapott pénzbeli fizetségből tartotta fenn magát (1. kép).

1. Házmesterlakás egy 1937-ben épült modern bérházban Budapesten. A lakás ablakából rálátni a bejáratra és a lépcsőházra

A házmesterek gyorsan rossz hírnévre tettek szert: faragatlan, goromba emberekként tartották őket számon, mely megítélés részben talán annak tudható be, hogy hivatalos felhatalmazás nélkül kellett rendet tartaniuk.17 Korabeli források szerint a szakma képviselőit kezdettől aggasztotta a negatív társadalmi megítélés: 1905 júliusában a Házfelügyelők Lapjában például azon keseregnek, hogy udvariatlannak tartják őket. A cikk figyelmeztet, hogy ha egyetlen kolléga nem megfelelően viselkedik, az az összes budapesti házfelügyelő reputációját rombolja.18 Az Almássy tér 8. szám alatti ház lakója például közönséges, bárdolatlan emberként jellemezte a házmestert, aki egy alkalommal odáig ment, hogy felpofozta az egyik bérlőt.19 Érdekes módon ennek ellenére megtarthatta az állását, mivel a háztulajdonos alkalmasnak tartotta az épület belső biztonságának fenntartására.20 A tulajdonosok a durvaságot ha nem is bátorították, de bizonyos mértékig tolerálták. A bérlők azonban érthető módon nem szívelhették a goromba házmestereket – akiknek potenciálisan agresszív magatartása részben talán annak volt betudható, hogy frusztrálta őket addigi társadalmi kapcsolataiknak a városba kerülésükkel elkerülhetetlenül bekövetkező megszakadása. Itt érdemes megemlítenünk Zygmunt Baumant, aki rámutatott, hogy a hagyományos vidéki közösségek felbomlása volt az egyik olyan jelentős tényező, amely miatt a holokauszt megtörténhetett.21

2. Szegénységből a középosztály felé

Németh Lászlónak a korabeli magyar iskolarendszerről írt szociográfiája egyebek mellett betekintést nyújt a házfelügyelők úgynevezett átmeneti társadalmi helyzetébe is, abból az időből, amikor ez a foglalkozás még csak félállást jelentett. A később szépírói karriert befutó Németh ekkoriban még orvosként praktizált több iskolában, köztük a Medve utcai polgáriban.22 Munkájából adódóan hozzáfért azokhoz a környezettanulmányokhoz, amelyeket az iskola készített az odajáró gyerekek életkörülményeiről,23 s ezek felhasználásával pontos leírását adja az iskolába járó gyerekek családi hátterének 1873 és 1934 között, és különösen az 1920-as, 30-as években. A polgári iskola az elemi iskola és a gimnázium közötti intézmény volt.24 Ez a képzési forma az alsó középosztály számára is megfizethető tandíjaival jó lehetőséget kínált a tehetséges és szorgalmas tanulók számára, hogy némi szerencsével érettségit vagy később akár diplomát is szerezhessenek.25 A polgári iskola tehát ugródeszkát jelenthetett a polgári életforma irányába, ugyanakkor az anyagi feltételeket nehezen előteremtő, alacsonyabb státuszú családok gyermekei számára nem volt könnyen hozzáférhető.26

Nem véletlen, hogy a házmestergyerekek jelentősen felülreprezentáltak voltak a Medve utcai iskolában: az intézmény minden negyedik tanulója ilyen családból érkezett.27 Ami az 1930-as évek szélesebb magyar társadalmát illeti, Németh szerint „a középosztály népi felfrissülésének […] a házfelügyelőség a legbővebb csatornája”.28 Hozzáteszi, hogy öt házmesterből három az első világháború után érkezett Budapestre, ahol „egy-két évtizedig még mint cselédek köszönnek alászolgáját, hogy érettségizett fiukban […] levegyék végre az álarcot s ott álljanak, ahova az alagsorból felküzdötték magukat: a napfényben élő, igazi társadalomban”.29 Németh kifejti, hogy óriási különbségek vannak e széles társadalmi csoporton belül, amelyet egyfajta „purgatóriumnak” nevez. A legszegényebbek olyan villákban éltek, ahol kizárólag a tulajdonos és a családja lakott, ezért itt a házfelügyelő nem számíthatott a bérlőktől származó borravalóra.30 Szintén nem keletkezett extra bevétele a lift üzemeltetéséből, a szemét begyűjtéséből és egyéb tevékenységekből. A legnagyobb előnyt az ingyenes lakhatás jelentette, de sokszor csak az alagsorban kaptak egy szegényes helyiséget.31 Ezzel szemben a szerencsésebbek az 1930-as években kétszobás lakásokban éltek, és havi 140–200 pengő jövedelemre is szert tettek.32 Megesett, hogy a házmesteri pozíció visszalépést jelentett a társadalmi ranglétrán: Németh említést tesz egy hétgyermekes nyugdíjas vasúti segédtisztről, aki kénytelen volt házmesterként elhelyezkedni, hogy el tudja tartani népes családját. Sokat elárul a házmesterek korabeli lenézettségéről, hogy e karrierváltás után az egész rokonsága megszakította vele a kapcsolatot. Hasonlóan lejjebb csúszott egy háborús veterán, aki sérülése miatt elvesztette jól fizető kalauzi állását, és kénytelen volt házmesterként és kertészként munkát vállalni egy jómódú családnál, ahol a felesége pedig takarított. A veterán keresete nem haladta meg a havi 80 pengőt, de e mellé legalább ingyen lakhatást kaptak.33

A legtöbb házfelügyelő valahol e két szélső pólus között helyezkedett el, és nagyon változó életkörülmények között élt. Németh két apa példáját említi, akik a házmesterek heterogén csoportján belül a második legszegényebb csoportba tartoztak. Az egyik egy bádogossegéd, aki heti 5–20 pengőt keresett, és főfoglalkozása mellett házmesteri feladatokat vállalt a családjával együtt. Tizenegy éve éltek nagy szegénységben és mocsokban egy alagsori lakásban – az ő esetükben az épület régi volta indokolta az alacsonyabb fizetést.34 A másik egy asztalossegéd, aki szintén vállalt házfelügyelői feladatot is, és így 18–20 pengő heti jövedelemre tett szert. Ő is egy nyirkos pincelakásban élt a családjával, náluk azonban, mint az iskolai környezettanulmány megemlíti, a „csinos” bútorozás mellett minden ragyogott a tisztaságtól.35 A házfelügyelők túlnyomó többsége kevésbé szegényes körülmények közt élt, egy kisebb földszinti lakásban vagy szoba-konyhában. Miután teljes munkaidős alkalmazottá váltak, éjjel-nappal a házban tartózkodtak, és családjuk apraja-nagyja segítette őket szaporodó feladataik ellátásában.36 E szerény odúból indították útnak gyermeküket a polgári iskolába, azzal az erős elvárással, hogy kemény munkával felküzdje magát a polgárság szintjére. Ez az „átmeneti” (angolul transitional) társadalmi helyzet fontos jellegzetesség, ha meg akarjuk érteni a házmesterek háború alatti ténykedését, például azt, miért léptek be olyan sokan 1944-ben a Nyilaskeresztes Pártba: a csatlakozás ugyanis gyors társadalmi előmenetellel kecsegtetett.

3. Mellékfoglalkozásból főállásba: a házmesterek kulturális fejlődése

A 20. század elején a házmesterkedés még csak kiegészítő tevékenységet, mellékfoglalkozást jelentett, amelyet szerény fizetséggel honoráltak. A technikai fejlődés azonban, például a liftek és a központi fűtés megjelenése, amelyeket ekkoriban manuálisan kellett működtetni, szükségessé tette a változást. A társadalmi folyamatok is a főállás felé mutattak: egyre többeket vonzott a város pezsgő éjszakai élete, és mivel a bérlőknek ekkoriban nem volt kulcsuk a kapuhoz, ha éjjel érkeztek haza, akkor fel kellett ébreszteniük a házmestert, hogy beengedje őket.37 Ugyancsak meghatározó tényező volt a jelentős munkanélküliség, különösen az 1929-es Wall Street-i tőzsdekrach után. A válság két fontos következménnyel járt: egyfelől kevesebb munkalehetőség kínálkozott, másfelől a háztulajdonosok szigorúbb elvárásokat és feltételeket szabhattak a jelentkezőknek. Például 1933-ban így nézett ki egy álláshirdetés: „Négyemeletes sarokházba augusztusra házmester kerestetik… Megkívántatik háztulajdonos teljes kiszolgálása szükség szerint, elsőrangú referenciák, erélyes, intelligens, fegyelmezettség, teljes megbízhatóság. Mellékfoglalkozás kizárva. Elsősorban nyugalmazott csendőr, esetleg rendőr lesz felvéve.”38 A hirdetés kiemelt mondata különösen figyelemreméltó, hiszen ekkoriban vált e foglalkozás főállássá, és a házmester folyamatos jelenléte lehetővé tette a bérlők szoros megfigyelését, így akár a titkosrendőrségnek való információszolgáltatást is. Erre az 1919-es magyarországi bolsevik forradalomtól kezdve jelentkezett fokozott igény, és a házmesteri poszt kiválóan alkalmasnak bizonyult a bérlők utáni kutakodásra. A házmester pontosan tudta, mikor ki megy be, illetve ki távozik az épületből, és szemmel tarthatta a lakókat. Budapest székesfőváros lakásbérleti szabályrendelete (130/1936. és 265/1936. számokon) felsorolja a házfelügyelők kötelezettségeit.39 1936-ban ez mindenekelőtt a következőket foglalta magában: a bérház rendben tartása, tisztán tartása és felügyelete, ezen belül is a lépcsőház, a kerítés, az udvar rendszeres takarítása; a lift és a központi fűtés üzemeltetése; a szemét összegyűjtése a bérlőktől; a házirend betartatása; az épület tűzvédelmi ellenőrzése kapuzárás után.40 A házmesterek feladata volt az épület előtti járdaszakasz és a kapu tisztán tartása is.41

Rendkívül fontos feladatuk „a bérlők és albérlők részéről rendelkezésre bocsátott adatok (bejelentő- és kijelentőlapok) alapján minden bérlőről, albérlőről és háztartási alkalmazottról a betűsoros nyilvántartójegyzéket pontosan vezetni”, illetve október 1-jétől április 30-ig a ház kapuját este 10-től reggel 5-ig zárva tartani, és „csengetésre a kaput haladéktalanul kinyitni”.42 A házfelügyelőknek tehát gyorsan nőtt a feladatkörük, immár egész napra jutott tennivalójuk, emiatt jóformán alig hagyták el az épületet, és mindent láttak, ami ott történt. Alkalmi megbízatásuk a két világháború között így teljes állássá nőtte ki magát, olyannyira, hogy a sokrétű feladatok ellátásához egy-egy nagyobb bérház esetében egy egész család összehangolt munkájára volt szükség. Az 1930-as évek Budapestjén a tipikus házfelügyelő házasember volt, vidékről származott, és minden reményét gyermekei potenciális társadalmi felemelkedésébe vetette.

Nem meglepő, hogy a jelentős munkaterheket viselő házfelügyelők már korán érdekvédelmi szervezetekbe tömörültek. E szervezetek fontos szerepet játszottak az új tagok integrációs folyamatában is, lefektették a városi élet társadalmi szabályait, viselkedésmintát írtak elő, és képzéseket biztosítottak tagjaik számára olyan gyakorlatias témákban, mint például az elektromos rendszerek vagy a forróvíz-ellátás aktuális tudnivalói. Ennek nagy jelentősége volt, hiszen a házfelügyelők jelentős része vidékről érkezett, és munkába állásakor lényegében semmit sem tudott a nagyvárosi életről. Vidékről származott a frissen egybekelt Pusztai házaspár is, ők a háború alatt zsidó magyar embereket bújtattak, és ezért 2012-ben az elsők közt kapták meg a Holokauszt Közalapítvány és az Igaz Emberek Társasága által alapított, embermentőknek járó Helytállásért díjat (2. kép).43 Pusztaiék fia a következőket idézte fel egy személyes interjúban: „Édesapám Simontornyáról jött, míg édesanyám tapolcai volt. De amikor összeházasodtak, a közös létüket Budapesten kezdték meg, mert itt éltek már rokonaink, akik elintézték nekik a Falk Miksa utca 6-os számú ház házfelügyelői állását. És ez akkoriban egy komoly dolog volt, mert ingyenes lakáshasználattal járt” – utalt Pusztai László a két világháború között uralkodó nehéz pesti lakáshelyzetre.44

2. Pusztai Lajos és felesége, Skultéti Gizella, a Falk Miksa utca 6. házmesterei

Az újonnan a városba érkezett házmesterek nem ismerték a helyi társadalmi normákat, meg kellett ezeket tanulniuk. A társadalmi normák egy adott társadalmi csoporton (jelen esetben a házfelügyelők közösségén) belüli, tanult viselkedési normák, melyek a mindenkori törvényi és erkölcsi szabályokkal párhuzamosan léteznek.45 Két érdekvédelmi szervezet létezett, amelyekbe belépve gyorsan el lehetett sajátítani az alapvető szabályokat: a Házfelügyelők Országos Nemzeti Szövetsége, illetve a Házfelügyelők Nemzeti és Gazdasági Országos Egyesülete. A két szervezet leginkább területi lefedettségében különbözött: előbbi szinte kizárólag a budapesti házfelügyelőket tömörítette, utóbbi pedig inkább a vidékieket. Mindkét szövetség rendszeresen szervezett társas eseményeket, például kirándulásokat vagy magyarnóta-énekléssel tarkított „társas vacsorákat”. 1925-ben a Házfelügyelők Országos Nemzeti Szövetségének könyvtára hétfőn és csütörtökön, este hattól nyolcig tartott nyitva, a tagok ez idő alatt a biliárdszobát is használhatták.46 A résztvevők talán abból a tanfolyamból profitálhattak a legtöbbet, amely a házfelügyelők alapvető kötelezettségeit ismertette. A kurzus hirdetése bepillantást enged a szerteágazó feladatokba: „A tanfolyam tárgya mindaz, amit egy jó házfelügyelőnek tudnia kell és ami sem a kontár-, sem egyéb törvénybe nem ütközik. Például a liftkezelés, fűtéskezelés, védekezés a fagyás ellen, kóbor áram ellen, szénmegtakarítás, villanyról, gázról általában, csatornázásról, csengőről, kéményekről, tűzrendészetről, tetőzetről, légoltalomról, egészségügyről, házirend és csendrendeletről, közrendészet- és közbiztonságról és sok-sok egyébről, amit a házfelügyelőnek tudnia kell.”47 A Magyarság egyik újságírója a következőképp fogalmazta meg aggodalmát a házmesterek leterheltségét illetően: „A kisember életkeretei között vannak olyan foglalkozások is, amellyel nemcsak a munka és a gond, hanem a kellemetlenségek, zaklatások és bizony a keserűség is sokszor együtt járnak. Tipikus ilyen foglalkozás a házfelügyelőség. A sokemeletes nagy bérházakban éppen úgy, mint a kisebb bérházban, hajnaltól-hajnalig egyfolytában folyik a munka. Gondozás, takarítás, panaszok felvétele, kívánságok teljesítése egész nap. A lakó méltatlankodik, veszekszik, pöröl, a házfelügyelő pedig rohan egyik lakásból a másikba. A liftcsengő percenkint szól, a lakó türelmetlenül dobol lábával a liftajtó előtt. Este tíztől éktelen berregés, kapunyitás, utána öt perc »nyugalom«, azután újra berregés, kapunyitás, berregés… egész hajnalig. A házfelügyelő tehát állandó szolgálatot tesz a ház kis közösségének, s a lakó ezt rendszerint azzal viszonozza, hogy haragszik a házfelügyelőre.”48

A bérlők nap mint nap érzékelhették a házmesterek frusztrációját. Szinnai Tivadar író, műfordító önéletrajzi ihletettségű, Sötét ablakok című könyvében felidéz egy jelenetet, amely jól illusztrálja, hogyan fejezi ki negatív érzéseit a lakók felé a lenézett házmester. Itt Szinnai egyszerűen a házmester reggeli rutinját írja le: „Már pirkad. Pekarek, a házmester az udvaron motoszkál. Hajnalban mindig kijön, hogy felverje a lakókat. És hátul a kertben megszólal egy rigó.”49 A 24 órás szolgálatot többnyire tényleg csak úgy lehetett megoldani, ha a házfelügyelő feladatai egy részét áthárította a házastársára.50 Gyakran nemi alapon osztották fel egymás közt a munkát, Pusztaiéknál például a férj minden éjjel felöltözve, ruhástul aludt, hogy fürgén nyithassa a kaput a későn érkezőknek, a felesége pedig a papírmunkát intézte.51 Remek edukációs lehetőséget jelentettek a házfelügyelők szakmai újságjai.52 A Házfelügyelők Lapja például rendszeres rovatot közölt „Milyennek nem szabad lenni” címmel, amelyben példákat mutatott be a házmesterek hétköznapi udvariatlanságára.53 A szerkesztő „A néma levente” címmel arról is cikkezett, hogy nem szívesen ad bőkezű borravalót, ha a házmesterné úgy nyit éjjel kaput, mint a minap, amikor egy árva szót sem szólt, még csak nem is köszönt. Szerinte a házfelügyelőknek a városi értelemben vett „kulturált” stílust követve kell a bérlők és vendégeik felé fordulniuk. „Minél előzékenyebbek és udvariasabbak tudunk lenni, annál többre értékelnek bennünket, és ami a legfontosabb, annál több a kereseti lehetőségünk is.”54 Vagyis egyértelmű iránymutatást adott szaktársainak arra nézvést, hogyan viselkedjenek. Mindezek ellenére, ahogy e könyv utolsó fejezetében látni fogjuk, a magyar zsidó bérlők a háború előtt és alatt is gyakran panaszkodtak arról, hogy a házmester az alapvető udvariassági szabályokat sem tartja be.55

Tartalom

Előszó

Bevezető

I. Feltörekvőben: A budapesti házmesterek „átmeneti” társadalmi helyzete 1943 előtt

1. Egy metropolisz születése és a házfelügyelők státuszának változásai

2. Szegénységből a középosztály felé

3. Mellékfoglalkozásból főállásba: a házmesterek kulturális fejlődése

4. A házmesterek érdekvédelmi összefogása és az elavult kapupénz

5. A házmesterek átmeneti társadalmi helyzete

6. A hatalom bűvöletében

II. Házmesterek a csillagos házakban

1. A házfelügyelő mint információforrás, avagy a holokausztkutatás szintjei

2. Ki menjen és ki maradhat?

3. A Szent István park 10. kijelölése

4. Ki-, be- és összeköltöztetés

5. A megüresedett lakások kiadása

6. Családonként egy szoba

7. A csillagos házak lezárása

III. Passzív szemlélők vagy tettesek?

1. Passzív szemlélők és helyük a holokausztkutatásban

2. Heterogén európai tömegek és a holokauszt tettesei

3. A holokauszt története a hétköznapi emberek szemszögéből

IV. Csillagos házakból védett házak

1. A központi hatalom gyengülése a csillagos házakban: zsidó gyerekek és házmestergyerekek

2. Hatalmi vákuum a védett házakban

3. A nyilaspuccs és a csillagos házak teljes lezárása

4. Házmesterek a nyilashatalom idején

5. Beköltözés a védett házakba

6. Kontroll az élelmiszer felett

7. Hatalmi hierarchia a védett házakban

V. Embermentő házmesterek és a meggazdagodás útjai*

1. Házmesterek a Világ Igazai között

2. Szürke zónák

3. Fizetett segítség

4. Sajátos borravaló: a BBC hangja a házmesterlakásokban

5. Egy személyben segít és árt

6. Kinek segítettek? Bartos István esete

7. Igazolóbizottsági meghallgatás

8. A túlélők összetétele

VI. Elszámoltatás: az igazolóbizottságtól a népbíróságig

1. Felkészülés a hatalmi harcra

2. Az igazolóbizottság felállítása

3. A népbíróság és az igazolóbizottságok eltérő prioritásai

4. A népbíróság és az igazolóbizottság működésének további különbségei

5. A passzivitás és a szemlélő magatartás megítélése a népbíróság és az igazolóbizottság döntéseiben

6. Hétköznapi emberek

7. Epilógus: az igazolóbizottság korlátai

Következtetések

Köszönetnyilvánítás

Képjegyzék

Bibliográfia

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Elekes Dóra

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítóterv Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 026 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License