részlet

© Deák Judit, 2023
Fotók © Bujnovszky Tamás, 2023
© Athenaeum Kiadó, 2023

Köszönjük a Fortepan és az Angyalföldi Helytörténeti Gyűjtemény hozzájárulását fényképeik közléséhez.

A projekt a Budapest 150 emlékév részeként, a Pro Cultura Urbis Közalapítvány anyagi támogatásával valósul meg.
Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 360 5
ISSN 2939 8851

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Helfrich Judit
Borító- és kötetterv: Herbszt László
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

1.Margit híd

2.Atlétikai Centrum

3.Centenáriumi emlékmű

4.Monspart Sarolta futókör

5.Zenélő szökőkút

6.Margitszigeti nagyjátszótér

7.Holdudvar (Casino, Nagyvendéglő)

8.Hajós Alfréd Nemzeti Sportuszoda
és a Kristály Színtér

9.Fénypark (Lumina Park)

10.Palatinus

11.Margitszigeti Kisállatkert (Vadaspark)

12.A Zielinski sétány és a Rózsakert

13.Művészsétány

14.Margitszigeti Szabadtéri Színpad

15.Víztorony

16.A Domonkos-rendi kolostor

17.Szent Mihály-kápolna és más szakrális helyek

18.Szigeti szállodák: Grand Hotel

19.Szigeti szállodák: Thermal Margitsziget

20.Bringóhintó

21.Japánkert

22.Bodor-kút

23.Árpád híd

Tartalom

„Egy darab a paradicsomból”

A Margit-sziget elnevezései

Történelmi áttekintés

A sziget élővilága, növények és állatok

Gyógyvizek a szigeten

Irodalmárok a Kisszállóban

Margit-sziget, ha végigmegyek rajtad én…

1. Margit híd

2. Atlétikai Centrum

3. Centenáriumi emlékmű

4. Monspart Sarolta futókör

5. Zenélő szökőkút

6. Margitszigeti nagyjátszótér

7. Holdudvar (Casino, Nagyvendéglő)

8. Hajós Alfréd Nemzeti Sportuszoda és a Kristály Színtér

9. Fénypark (Lumina Park)

10. Palatinus

11. Margitszigeti Kisállatkert (Vadaspark)

12. A Zielinski sétány és a Rózsakert

13. Művészsétány

14. Margitszigeti Szabadtéri Színpad

15. Víztorony

16. A Domonkos-rendi kolostor

17. Szent Mihály-kápolna és más szakrális helyek

18. Szigeti szállodák: Grand Hotel

19. Szigeti szállodák: Thermal Margitsziget

20. Bringóhintó

21. Japánkert

22. A másik zenélő kút, avagy a Bodor-kút

23. Árpád híd

Búcsúzunk a szigettől

A kötethez felhasznált legfontosabb források

„Egy darab a paradicsomból”

Ezekkel a szavakkal jellemezte Jókai Mór a 19. század második felében azt a csodás helyet, amely a világ legszebb fővárosának közepén, Buda és Pest között, a Duna ölelésében bújik meg, és amelyet ma Margit-szigetnek nevezünk. Budapest eme kiemelkedő attrakciójának hihetetlenül szövevényes, izgalmasan bonyolult a története, és valószerűtlenül megkapó a látványa. Még azok is hallottak róla, akik soha életükben nem fordultak meg a magyar fővárosban.

Jókai így folytatta útleírását „Budapest tündérkertjéről”:

„A Duna hosszú útjából Budapest alá érkezve, két hatalmas ágra szakad, melyek a hajó alakú, gyönyörű Margitszigetet ölelik körül. E két ág a szigeten alul nyomban újra egyesül a Margit híd hatalmas ércívei alatt és az egész fővároson végighúzódó szilárd kőpartok közé lép.

Ritka szép ez a zöld lombok árnya alatt rejtőző sziget ott a fejedelmi folyam kellő közepén, közrefogva a budai hegyek s a pesti kőpartok által. Előtte a hatalmas két hídon túl emelkedik a folyó jobb felén a királyi palota s még alább a Szent Gellért hegye, bal felén a főváros legszebb palotasora. Mögötte az újpesti és az óbudai sziget, mind a kettő hajógyárral és kikötővel. Ezek fogják körül. Mint egy anya az »aranyos« leányát, úgy hordja ölében a főváros a Margitszigetet.

Még az ötvenes években csak a budai partról lehetett a Margitszigetre átlátogatni. […]

Manapság már a Margitsziget a főváros közönségének legkedvesebb mulatóhelye, s egyúttal üdítő fürdőintézet, hová minden félórában hordják a gőzösök a közönséget, mely mulatni, üdülni vagy gyógyulni siet.”

A Margit-sziget északi részének látképe 1930-ban
Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár

Ma a Margit-sziget közel 100 (96,5) hektáron terül el, a legnagyobb hosszúsága 2800 méter, és a dereka táján, középen 500 méter széles. A 19. században azonban még három külön sziget volt itt: északon a Fürdő-sziget, középen a Nyulak szigete, és délen, ahol most az atlétikai stadion áll, a Festő- vagy másik nevén Kis-sziget. Ahogy erről még részletesebben fogok mesélni, az északit elkotorták, a délit pedig feltöltötték, és a Margit híd építése után egyesítették a nagy szigettel, így keletkezett a mostani Margit-sziget.

A 19. század elején gyakori árvizek letarolták a Fürdő-sziget nyár- és fűzfáit. A jeges ár pusztítása után a sziget csak a Duna alacsony vízállásánál volt látható, ezért Szabó József geológus, aki a hőforrások feltérképezésével foglalkozott, azt írta róla: „valódi tünemény; csak akkor látni, ha a Duna állása csekély”.

Ennek ellenére korántsem biztos, hogy jó ötlet volt eltüntetni a Fürdő-szigetet – az ugyanis hihetetlenül gazdag volt hőforrásokban, amint arról a Vasárnapi Ujság 1875. szeptember 19-i száma is beszámolt:

„A 700 lépés hosszú és mintegy 150 széles szigeten nem kevesebb, mint 50-60 meleg forrást számláltak meg a zátony Buda felőli részén. Ma már a szabályozás kotrógépe a Duna fenekével egyenlővé tette e szigetet, s a rajta volt források csak a Duna fenekén fognak felbuzogni, s talán, mint ezelőtt mindig, meggátolni a Duna befagyását környékükben.”

Mindenesetre a kis sziget elkotrása óta e hőforrások – amelyeket „szökevény forrásoknak” nevezünk – részben elfolynak a Duna vizével, részben a pesti oldalon az egykori Fürdő-sziget mellett található Dagály fürdő hasznosítja meleg vizüket. A szakemberek szerint ezek a források Budapest legnagyobb felhasználatlan termálkincsét jelentik, amelyek jelentős energiaforrásként szolgálhatnának. Felfedezésükről, történetükről, a Margit fürdő megépüléséről és a korabeli szigeti életről külön fejezet szól ebben a könyvben.

Azt javaslom, szigeti sétánkat kezdjük azzal, hogy bemegyünk a Margit híd közepéig, befordulunk a szigetre, majd leülünk egy közeli padra megpihenni. Ha sikerült ráhangolódnunk a Margit-szigeti miliőre, felkerekedhetünk, hogy megismerkedjünk a ma még és most már látható attrakciókkal, régi és új dolgokkal, felfedezhetjük az érdekességeket, amelyeket a hely kínál. Van belőlük bőven!

Erre a kis sétakönyvre fogunk támaszkodni, amelyben először végigkalauzolom az olvasót a sziget történetén, bemutatom természeti kincseit, különös tekintettel a gyógyforrásokra. Sokszor idézem majd a nevezetes Kis- és Nagyszálló művész vendégeinek, íróknak, költőknek, a sziget szerelmeseinek a szavait is, hiszen ki más tudná szemléletesebben elénk tárni a korabeli miliőt, mint ők, akik ide jártak pihenni, alkotni, szórakozni – többen közülük életvitelszerűen laktak is itt hosszú éveken át. A kötet második részében pedig sorra felkeressük a sziget látványosságait, és állomásról állomásra, huszonhárom megállóval elmesélem, mit érdemes mindenképpen tudni róluk.

Ha önök is így gondolják, indulhatunk!

A Margit-sziget elnevezései

Nyulak szigete, Urak szigete, Budai-sziget – hogy csak néhányat említsek a Margit-sziget korábbi elnevezései közül. A 13. században még Insula Leporumnak, vagyis a Nyulak szigetének hívták. Persze lehetséges, hogy a másoló kéz hibát vétett, és nem is leporum volt eredetileg, hanem leprorum, vagyis a bájos Nyulak szigete helyett a kevésbé bájos Leprások szigete… (És hogy még egy csavar legyen: a lepor „ékességet, díszt” is jelent, tehát lehetett a hely neve Ékességek szigete is.) A leporum és a leprorum között egyetlen betű a különbség, ami, ugye, könnyen eltéveszthető. És logikus is volna a Leprások szigete név, hiszen a középkorban az volt a szokás, hogy a folyó menti városok igyekeztek az egyik oldalhoz sem tartozó szigeteken elkülöníteni, mintegy karanténba tenni a járványos betegségben szenvedő lakóikat. (Az elírás lehetőségét egyébként Trogmayer Ottó Széchenyi-díjas régész vetette fel.)

IV. Béla leányáról, az 1943-ban szentté avatott Margitról a 17. században nevezték el a szigetet, és ma is hivatalosan így hívjuk. De volt ez már Szent András szigete, Boldogságos Szűz Mária – vagy röviden Boldogasszony – szigete is, hogy folytassam a sort. A törökök, valószínűleg az elmenekült apácák után, Lány-szigetnek is nevezték, azaz Kyszadaszinak. S amikor a területet 1790-ben Sándor Lipót nádor kibérelte, máris megszületett az újabb név: Nádor-, avagy Palatinus-sziget. (A palatinus a nádor latin megfelelője, a nádoroknak pedig igen sokat köszönhetett a Margit-sziget.)

Ahogy észrevehette a kedves olvasó, a fejezet és a kötet címében kötőjellel írtam a Margit-sziget nevét, a tulajdonnév és földrajzi köznév kapcsolatából álló földrajzinév-alakulatok esetében ugyanis ez így helyes. Ha viszont a városrészről van szó, amely a 19. századtól folyamatosan alakult, fejlődött, akkor egybe kell írni a Margitsziget kifejezést. Az utóbbi egyébként 2013. július 20-ig Budapest XIII. kerületéhez tartozott, azóta a főváros közvetlenül igazgatja.

Történelmi áttekintés

Salamon Ferenc szerint, aki Aquincum topográfiájának szakértője volt, az 1775-ös jeges ár előtt még álltak a Fürdő-szigeten azok a falak, amelyek a római kori fürdőházakat vették körbe korábban. Szabó József geológus 1858-ban tudományos közleményben fejtette ki, hogy azok a meleg vizű források, amelyeket a Fürdő-szigeten talált, valószínűleg a római fürdőket táplálták.

Később, 1866-ban József nádor megbízásából Zsigmondy Vilmos kutatta fel a források pontos helyét, majd Than Károly elemzése nyomán derült ki, hogy a 118,5 méter mélyből feltörő, 43,8 Celsius-fokos víz épp száztizenhat féle betegségre lehet gyógyír!

Az Árpád-házi királyok idején II. András a Nyulak szigetét a premontrei Szent Mihály-prépostságnak adta. A 13. században a sziget lakott terület volt: ekkor népes falut, várakat, templomokat, kolostorokat találunk itt. A premontrei templomról csupán feltételezik, hogy IV. Béla (vagy fia, V. István) építtette, a Domonkos-rendi apácák kolostora és temploma viszont minden kétséget kizáróan a második honalapító nevéhez fűződik. Itt élt a szigeten a király később szentté avatott lánya, Margit is, 1252-től egészen a haláláig, 1270-ig.

Enea Vico metszete a Margit-szigetről, 1542-ből. Jobbra a királyi udvarház, mögötte a domonkos templom tornya, bal felé középen a ferences templom és kolostor, attól balra a johannita lovagok vára látható. Wikimedia Commons

Egy újabb szakrális tér a ferences kolostor, amely az 1270-es évek végén már biztosan állt. Ezek az épületek, jobban mondva a maradványaik a sziget déli részén találhatók, a Margit hídhoz közelebb eső területen. „Amikor az emberek még mertek élni, a középkorban – mily kár, hogy lemaradtam róla –, mindig papok, barátok laktak ezen helyen. És a papok tudták, hol kell és hol lehet jól élni” – írta erről az időszakról Bródy Sándor.

IV. Béla egyébként abbéli meggyőződésében, hogy a tatárok visszatérhetnek – más óvintézkedései mellett, amelyek közé tartozott, hogy királyi székhelyét Esztergomból a jobban védhető Budára költöztette, a földvárak helyett a kővárakat preferálta, valamint ő emeltette a visegrádi Fellegvárat is –, komoly védelmi vonalat épített ki a szigeten, melynek része volt az érseki és a johannita vár is.

Az esztergomi érsek vára a sziget északi végén helyezkedett el, érseki házzal, toronnyal és a hozzá tartozó faluval, amelynek Szent Pál falva volt a neve. Egy 1253-as oklevél szerint az építtetője valószínűleg Benedek érsek, korábbi budai prépost volt. Az erődítmény nemcsak védelmi szerepet töltött be: az egyházi méltóságok pihenőhelyeként is szolgált (feltehetően a Fürdő-sziget hőforrásainak köszönhetően).

Óbuda látképe (Alt Ofen). Jacob Sandrart rézkarca, 1684. Óbudától keletre a Margitsziget, háttérben Buda és Pest
Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár, Budapest Gyűjtemény

A johannita vár létezéséről csak írásos feljegyzésekből tudunk: ez a sziget déli részén lévő kéttornyú római erőd felhasználásával épült, négy saroktornyos, trapéz alaprajzú erődítmény lehetett. Valamikor a domonkos kolostor megépülése utáni néhány évben készülhetett el, és a 19. században ennek a helyén valósult meg Ybl Miklós tervei alapján a Nagyvendéglő (másik nevén Alsó vendéglő).

A 13. században a falu népe valószínűleg a különféle rendekhez tartozó, itt élő egyházi embereket szolgálta. A század végére veszített jelentőségéből a sziget, majd a pozsonyi klarisszák költöztek ide. Lassan elnéptelenedett a terület, elvadult a növényzet, különösen, amikor a török hódoltság miatt szinte mindenki elmenekült. Csak kaszálónak használták, az épületek is romos állapotba kerültek, jó részük elpusztult.

A török idők végén, Buda visszafoglalásakor a még valamennyire használható építményekben raktárakat és szükségkórházat rendeztek be.

1790-ben a sziget használati joga évi ötszáz forintért Sándor Lipóté lett, aki származására nézve Habsburg-Lotaringiai főherceg, titulusa szerint pedig nádor volt. Ő nyári rezidenciát szeretett volna itt kialakítani, Schönbrunnhoz hasonlatosat, de korai halála (1795) miatt ez a terve nem valósult meg.

Az 1792 őszén megjelent Magyar Hírmondó így írt Sándor Lipót szervezőmunkájáról:

„A Nádor-Ispány ő Fő Hertzegsége rajta van tellyes igyekezettel, hogy az úgy nevezett Sz. Margit vagy más névvel Nyúl-szigetéből egy kies mulató helyet formálhasson. Derekasan készülnek ugyanis benne az ő Fő Hertzegsége költségén a szép épületek és kertek; mellyek által visszanyeri ezen hely némineműképpen előbbeni fényességét.”

Sándor Lipót halála után egy másik Habsburg főherceg, szintén nádor lett a sziget tulajdonosa. Őt már életében a „legmagyarabb” Habsburgnak titulálták: rengeteget tett a városért, napjainkig fennmaradtak áldásos tevékenységének nyomai. A budapestiek nagyon sokat köszönhetnek neki. Ő volt József Antal főherceg, azaz József nádor, aki a következő periódusban felvirágoztatta, fejlesztette a szigetet.

A főherceg Széchenyi Istvánhoz hasonlóan reformer volt. Megtanult magyarul, ünnepélyes alkalmakkor még díszmagyart is öltött. Egyik fontos cselekedeteként 1808-ban létrehozta a Szépítő Bizottmányt, amelynek jogutódja az FKT, a Fővárosi Közmunkák Tanácsa, röviden Közmunkatanács volt. Ez irányította a főváros új építkezéseit, gondoskodott az infrastruktúra jó állapotban tartásáról, később szervezte és kivitelezte a millenniumi készülődést. Vagyis a Szépítő Bizottmány gondos gazdája lett a városnak, s a munkáját méltó módon folytatta a Közmunkatanács.

A nádor tehát vezető szerepet töltött be Pest gazdasági és kulturális életében a 19. század első harmadában. Adományokkal támogatta a Magyar Tudományos Akadémia alapítását, a műszaki felsőoktatás fejlesztését. Az ő nevéhez fűződik a város klasszicista arculatának kialakítása. Részben ő finanszírozta a Gellért-hegyi csillagvizsgáló, a Ludovika, a Nemzeti Múzeum, a Német Színház építését, de több vasútvonal kialakításában is segített, s az ő közbenjárására rendezték a Városligetet (akkor még Városerdőt), valamint parkosították a Margit-szigetet.

József nádor és a Habsburg királyi hercegek célja az volt, hogy a szigetet – amely ekkor még a három kisebb szigetből állt – közparkká alakítsák, ahova mindenkinek joga van belépni, ezáltal kívánták felpezsdíteni a pest-budai közönség társasági életét. Ma úgy mondanánk, „hájpolni” akarták a Margit-szigetet. Ekkortájt azonban még nem álltak itt rendelkezésre vendégfogadók, csak egy majorság, ahol főleg tejtermékeket árultak. Jókai Mór leírása szerint ez sokáig jellemző volt: „Még az ötvenes években csak a budai partról lehetett a Margit-szigetre átlátogatni. A Duna-parti 372. számú házon volt egy harang, annak a kongására jött át a szigetről egy révész csónakkal, aki a látogatókat átvitte és vissza is hozta. A szigeten lehetett kapni tejet és vajat.”

A természet persze ezt a tündérkertet sem kímélte: a pesti árvizek idején a szigetet is rendszeresen elöntötte a víz. A főherceg, aki egyébként az 1835-ig uralkodó I. Ferenc osztrák császár és magyar király testvére volt (és mint ilyen, ő eszközölt ki kegyelmet a fivérénél a börtönbüntetésre ítélt magyar jakobinusoknak, köztük Kazinczy Ferencnek is), az 1838. márciusi „nagy pesti árvíz” idején nemcsak segítette a károsultakat, de a mentés irányítója is volt.

Utóbb, 1876-ban például ezt olvashatták az emberek a Vasárnapi Ujságban:

„A szép szigeten alig van itt-ott egy kis pázsit, fehér homok borítja a talajt, néhol két lábnyi magasságban. […] Hanem az iszap eltávolítása nagy dolgot ad. Nem is hordják el, hanem a fáktól tisztes helyeket fölszántják, hogy a homok alá kerüljön s a termőföld felszínre jusson, aztán fűmaggal vetik be. Ahol mélyebb a homok, hogysem eke bejárná, ott árkot ásnak, s a kiemelt föld helyébe a homokot teszik.”

Az árvíz után a sziget csodálatos fáit is újra kellett telepíteni, mivel a másfél méter magas jeges ár mindet letarolta. Még ma is megvan viszont az árvíz következtében megdőlt híres narancseperfa az Alsó-nagyrét szélén – erről is mesélek a későbbiekben.

A nevezetes narancseperfa a Kisréten

Az 1840-es években Széchenyi István kezdeményezésére evezős- és úszóversenyeket rendeztek a sziget mellett, miután „a legnagyobb magyar” megalapította a Lánchíd pesti oldalán a Csónakdát.

József nádor (1776–1847) egyébként a családja számára nyaralót építtetett a szigeten, s a villában valamennyien szívesen tartózkodtak. Az itteni kikapcsolódások szezonja ekkor alapvetően a nyári időszak volt, aminek abban keresendő az oka, hogy a területet kizárólag vízi úton lehetett megközelíteni.

Tíz évvel később aztán a Margit-sziget Széchenyi István bizalmi emberének és belső munkatársának, Szekrényessy Józsefnek a bérleménye lett. Szekrényessy, aki egyébként a főváros első közjegyzője volt, Pest-Buda lakosainak – a Császár fürdői bálokhoz kapcsolódva – szigeti vigasságokat rendezett térzenével, tűzijátékokkal, hangversenyekkel és lampionos nyári mulatságokkal, amelyekre gőzhajóval vitette az érdeklődő közönséget.

Az 1860-as évek második felében a nádor fia, József Károly főherceg úgy gondolta, hogy apja örökségét a köz javára kellene fordítania, ezért nagyszabású vállalkozásba fogott: megbízta Ybl Miklóst, a kor jeles építészét a Margit-szigeti fürdőtelep és épületei megtervezésével. Bár az eredeti grandiózus elképzeléseknek csak egy része valósult meg, ami elkészült, az tényleg lélegzetelállítóan szép lett.

„A Kisszálló nyílt meg a leghamarabb, 1868-ban. Ötven szobáját kettesével össze lehetett nyitni, nagy szekrények, széles ágyak marasztalták a vendégeket. 1873-ra lett kész a 120 szobás, 162 férőhelyes Nagyszálló, társalgóval, könyvtárral, orvosi rendelővel, gőzmosodával. Az 1880-as években épült a Margaréta Szálló, a Flóra-villa – itt a személyzet lakott, vendégek csak ritkán, szükségből – és a »Nyári lak«, amelynek emeletén az orvoslakás, földszintjén cukrászda, szivar-, fűszer- és ásványvíz-kereskedés, valamint a felügyelői iroda kapott helyet. […] A hajnali madárdalba nemcsak kukorékolás, iázás és mekegés, hanem nyerítés is vegyült: az Alsó- és a Felsőszigeti vendéglő között már 1869-től lóvasút röpítette a közönséget. Az alsó vendéglőnél svájci stílusú, csinos kocsiszín állt istállóval és személyzeti lakással…” – írta Saly Noémi a Múlt-korban a 19. századi körülményekről.

A fejlesztéseknek köszönhetően a Margit-sziget különféle épületeiben számos irodalmi nagyságunk töltött el hosszabb-rövidebb időt, ez a városrész vált az otthonukká, így sajátos művésztanya jött itt létre a 19. század végére, a 20. század elejére. A Kisszálló például Krúdy Gyula több elbeszélésében felbukkant – ahogy látni fogjuk –, de nem kevésbé kötődött a helyhez Bródy Sándor, Molnár Ferenc vagy Szép Ernő sem – előttük pedig Arany János időzött itt sokat.

Kisszálló (Ybl Miklós, 1863–1867), aljában a Felső vendéglővel. A felvétel 1880–1890 között készült
Fortepan / Budapest Főváros Levéltára / Klösz György fényképe

A régi „nádori kastély” története azonban szomorúan végződött. Az 1920-as években sportcélokra különböző klubok bérelték ki, illetve ebben működött a híres Flóris cukrászda. 1937–1938-ban átnevezték Dália Hotellé, a két világháború között pedig itt volt a Polo bár. Aztán a második világháborús harcokban olyan súlyosan megrongálódott az épület, hogy le kellett bontani. Nyoma sincs ma már: helyén a sziget hatalmas északi parkolója terül el.

A Flóris cukrászda telt ház idején.
Magyar Kereskedelmi és Vendéglátóipari Múzeum

A fürdőtelep ötlete azért válhatott valósággá, mert Zsigmondy Vilmos bányamérnök, a magyarországi gyógyforrások jeles szakértője a sziget nyugati oldalán artézi kutat fúrt, amelyből 1867 májusában közel 1200 méter mélységből 43 Celsius-fokos gyógyvíz tört fel. Ez volt az az artézi forrás, amelyre alapozva megszületett a terület fürdőszigetté fejlesztésének terve. Ybl Miklós az egész szigetre kiterjedő tervet készített, ebből 1873-ra már állt a Margit gyógyfürdő, két vendéglő, néhány villa, a Kisszálló és az itáliai neoreneszánsz Nagyszálló. Ekkor alakították ki a mai napig látható sziklák felhasználásával a vízesést is. Az elképzelés ugyanakkor jóval grandiózusabb volt: egy, a megvalósultnál is sokkal kiterjedtebb fürdő- és szállodakomplexumot szándékoztak építeni, csak erről végül lemondtak, mert a termálvíz túlságosan lehűlt volna, míg a csöveken keresztül elvezetik a Margit fürdőtől a távolabbra vizionált új épületekig.

Az árvizeket megakadályozandó, a Duna szabályozásakor azonos szélességű folyamágakat alakítottak ki a sziget körül a meder feltöltésével. Ekkor nőtt meg a sziget területe is mintegy 1,6-szorosára, s vált apró szigetek nélküli, egységes területté. A déli (Margit híd felőli) csücskénél eredetileg különálló, kis Festő-szigetet ugyanis – több szakaszban, feltöltés után – egybeépítették a Nyulak szigetével, a valamikori, hőforrásokkal teli Fürdő-szigetet pedig – amely a Rákos-patak torkolatánál, a mai Népfürdő utca mentén húzódott – 1874-ben elkotorták. (Napjainkban a Festő-sziget valahol az atlétikai stadion alatt található, ahogy már írtam korábban.)

A Margit-sziget 1872-es térképe. „A szigeten lévő épületek alaprajzban, betűvel, kereten belül betű magyarázatban saját háromszögelése és felmérése alapján kisebbítve másolta Halácsy Sándor”
http://hdl.handle.net/2437/100442

1869-től már nemcsak csónakokkal, hanem rendszeres gőzhajójárattal is ki lehetett jutni a szigetre. 1900-ig volt ez így, ekkor – a Festő-sziget és a Nyulak szigete egyesítése után – épült meg a Margit-sziget déli végén a Margit híd szárnyhídja, közismertebb nevén Margitszigeti lejáró. Amikor a Margit híd 1872 és 1876 között megépült, még nem lehetett bemenni innen a szigetre, erre huszonnégy évet kellett várni. Ott volt a híd a sziget közvetlen közelében, oda bejutni mégis csak csónakkal és gőzhajóval lehetett. A másik híd az északi oldalon az 1950-ben átadott Árpád híd lett.

A sziget 1908-ig magántulajdonban volt, ekkor vásárolta meg Budapest Habsburg József főhercegtől, József nádor unokájától, vagyis ekkor került a fővárosi pénzalaphoz, amelyet a Közmunkatanács felügyelt. A sziget közepén fekvő 13 hektárt növény-, illetve állatkert létesítése céljából kincstári tulajdonba vették. Ettől az évtől kezdve hivatalosan is közkertté vált a sziget – egyébként sokan nehezményezték is, hogy 1919-ig csak belépődíj megfizetése mellett lehetett bejutni. Ekkor a Magyarországi Tanácsköztársaság eltörölte a belépési díjat, de az ingyenesség csupán addig tartott, amíg a kommunista hatalomátvétel fennállt, vagyis mindössze százharminchárom napig. A proletárdiktatúra bukása után visszaállt a régi hídpénzes rendszer.

A főváros első négy állandó hídjának – Lánchíd (1849), Margit híd (1876), Ferenc József híd (1896), azaz a későbbi Szabadság híd, valamint az Erzsébet híd (1903) – használatáért eredetileg fizetni kellett. A hídvámot kis épületekben szedték. A régi vámszedőházak közül mindössze kettő maradt meg, a Szabadság híd pesti oldalán, azok viszont ma is kiváló állapotban vannak.

Tehát a Margit-sziget – a Tanácsköztársaság 1919-es uralmának időszakát leszámítva – fizetős volt, igaz, 1900 augusztusában csökkentették a belépti díjakat.

Az ötlet, hogy a Margit-sziget legyen ingyenes, a második világháborút követően, a kommunista diktatúra kiépülésének idején merült újra fel. 1947-ben a Haladás című újság hozta le a következőket a Manci pontonhíddal kapcsolatban. Ez egy ideiglenes híd volt, amelyet közvetlenül a háború után használtak a felrobbantott Margit híd helyett; néhány tíz méterrel északra volt a Margit hídtól, vagyis Budáról a szigetre lehetett eljutni rajta, és a szigetről Pestre:

„A természet mindenkié, tehát kell, hogy a Margit-sziget mindenkié legyen, mert – bármily csodálatosan hangzik – még ma, a demokráciában igen sokan vannak, akiknek nem áll módjában 1 F 50 fillért fizetni egy kis természetért, egy korty friss levegőért. A Margit-sziget ma is csak azoké, akik megfizethetik a belépődíjait.”

(Az új forintot 1946-ban vezették be; ebben az időben 1 kiló kenyér és 1 liter tej is körülbelül 90 fillér, azaz 0,9 forint volt.)

1948 júniusában törölték el végleg a belépőt a szigetre, ekkortól az újjáépített Margit hídon, illetve 1950-től a Sztálin (Árpád) hídon is bárki ingyen bemehetett oda. Ez azonnal meg is látszott a forgalmon: a Szabad Nép 1948. augusztus 20-i száma már „Meghódított Margitsziget” címmel közölt egy cikket. Ebből megtudhatjuk, hogy hétvégenként duplájára nőtt a sziget forgalma, sőt 1948. augusztus 1-jén százezer ember szórakozott itt.

A sziget egyik érdekessége az 1869-ben megnyílt lóvasút volt, amely 1928-ig üzemelt. A Margit-szigeten szűnt meg legkésőbb a lóvasút-közlekedés Budapesten. Az első társaságot (Pesti Közúti Vasútpálya Társaság), amely hamarosan nagyon népszerű lett, Károlyi Sándor gróf alapította. (A sikerére jellemző, hogy néhány évtized elteltével már több mint négyszáz kocsi gurult és ezerkétszáz ló patája kopogott a fővárosban. Jóllehet a szintén ló vontatta omnibusz hamarabb, 1832-ben elindult, az maximum tizennégy utast tudott szállítani, szemben a harminc-negyven fővel, amennyi a lóvasút átlagos kapacitása volt. Ugyanakkor az omnibusz nem volt kötöttpályás, ami nagy előny a lóvasúthoz képest.)

A lóvasút szerepét a szigeten néhány év múlva a 26-os autóbuszjárat vette át, amely kisebb kihagyásokkal 1932 óta köti össze a sziget északi és déli részét. Ezzel a busszal ma is be tudunk jutni a szigetre a Nyugati pályaudvartól.

A Margit-szigeti lóvonat (lóvasút). Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Ubuntu Mono – Ubuntu Font Licence v1.0