Tira Nael – Igézet

©Tira Nael, 2024

Szerkesztés és korrektúra: Megyeri Judit

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/tira.nael.write

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2025

www.fairbookskiado.hu

QueerBooks Válogatás

https://www.facebook.com/queerbooks.valogatas

Felelős kiadó: Turai Angéla

Lajosmizse, 2025

ISBN 978-615-6681-44-7

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Julien nem találja a helyét az Államokban, a szíve visszahúzza Franciaországba. Tizenhét éves, barátok nélkül, ébredő szexualitással egy olyan időben, amikor a férfiak közötti kapcsolat még kevésbé volt nyílt és szabad…

Erik orvos, akinek az élete a hivatása. Bár nagyon vágyik a szerelemre, sosem viselte el senki, hogy magára hagyja a kötelességtudata miatt.

Amikor ők ketten találkoznak az iskolai karriernapon, elég egyetlen pillantás, hogy érezzék a vonzást.

De vajon ahhoz is elég erős ez az Igézet, hogy kitartsanak egymás mellett?

Köszönet

mindazoknak, akik az utamon kísérnek

Első epizód

Julien elveszve lépkedett a standok között, biztonságos távolból időzve mindegyik előtt néhány másodpercet. Utálta, hogy az iskolai karriernap kötelező program, de beszámolót kellett róla írniuk, pedig neki fogalma sem volt, mit akar kezdeni magával.

A másfél évvel azelőtti költözés teljesen kihúzta a lába alól a talajt. Amikor diplomata édesapja bejelentette, hogy ötéves megbízatásra küldik az Egyesült Államokba, Julien először sokkot kapott. Aztán azzal próbálta nyugtatni magát, hogy meglehet jobb lesz, de mióta csak amerikai földre tette a lábát, rémes honvágy gyötörte. Akkoriban ébredt rá a melegségére, és mivel egyébként is nehezen létesített új kapcsolatokat, teljesen egyedül maradt a gondolataival, a problémáival. Hiányzott otthonról az a kevés barátja, és hiába beszélte kiválóan a nyelvet, ismerte a kultúrát, mégsem tudott beilleszkedni. Nem mintha bántották volna, de az idegen környezetben egyszerűen nem találta a helyét.

És most el kéne döntenie, mi érdekli, mikor ő csak egyetlen dologra vágyott: hazamenni. Otthon akart egyetemre járni, felnőni.

A fiú egy halk sóhajjal megrázta a fejét, és tovább sétált az asztalok mellett, céltalanul, igazából meg sem próbálva érdeklődni bármi iránt. Aztán egyszer csak bizseregni kezdett a tarkója, mintha valaki figyelné, ő pedig nyugtalanul nézett körbe. Tekintete az udvar túlsó felére siklott, ahol az egyik asztalnál fiatal férfi állt, éppen az ő egyik osztálytársával beszélt, és Julien egyszerűen képtelen volt róla elfordítani a pillantását. Végignézte, ahogy a férfi mosolyog, kezet ráz, aztán visszaül az asztalhoz.

Néhány másodpercig megbűvölve bámulta őt, aztán fejét felszegve, határozott léptekkel elindult felé. Úgy érezte, mintha egy titokzatos erő húzná arra, akár azt is mondhatná, hogy ő az esete, rövidre nyírt, barna hajával, magas, erőteljes alkatával, ha tudná, milyen az esete, de nem tudta. Mármint… megnézte a fiúkat, de még soha, senki nem vonzotta ennyire, soha nem érzett ilyen ellenállhatatlan késztetést, hogy odamenjen valakihez, és szóba elegyedjen vele. Egy pillanatra a férfi mintha ránézett volna, neki pedig megremegett a térde, meg is torpant, de aztán folytatta az útját. Talán végre történik vele valami jó is ebben az elátkozott országban.

Nem gondolkodott azon, hogy a férfi meleg-e. Nem akart semmit, hogyan is akarhatott volna, minden tapasztalat nélkül, tizenhat évesen, egyszerűen csak úgy érezte, muszáj vele beszélnie, meg kellett ismernie őt.

Kicsit közelebbről már el tudta olvasni feliratot: St. Michael kórház. Tehát orvosok. Sosem érdekelte az ilyesmi, a humán tárgyakat mindig jobban szerette. A fiatal férfi mellett idősebb nő mosolygott, és a fiú azon gondolkodott, vajon hány éves lehet a férfi. Nem tűnt többnek huszonnégy-huszonöt évesnél, de akkor még nem lehet végzett orvos. Legfeljebb csak gyakornok vagy talán ápoló. Nem mintha számítana, mi a foglalkozása.

Mikor odaért, mindketten barátságosan ráköszöntek. A férfi hangjától Julien gerince végigbizsergett, és zavartan hajtotta le a fejét, valami köszönésfélét mormogott, és inkább az asztalra kitett szórólapokat kezdte tanulmányozni.

– Érdekel az orvostudomány? – kérdezte a nő, bár Julien szinte fel sem fogta a szavait. Nem, őt nem érdekelte más, csak a férfi, akinek a keze szép lassan beúszott a látóterébe, ahogy az egyik brosúra után nyúlt.

– Csak körülnézek – préselte ki magából a fiú.

– Ha kíváncsi vagy valamire, kérdezz nyugodtan!

Julien bólintott, és felvette a kiszemelt szórólapot. A férfi ujjai mintegy véletlenül végigsimítottak a kézfején, miközben egy másik papírlapért nyúlt, mire a fiú megremegett.

– Ilyen kézzel kiváló sebész lenne belőled – csúszott ki Eric száján. Attól a pillanattól fogva, hogy meglátta a fiút az udvar túloldalán, le sem bírta róla venni a szemét, míg meg nem zavarták. A jelenés vékony csípőjére fehér farmer feszült hófehér inggel, magas, karcsú alakján szinte átsejlett a napfény, ami különös játékot játszott hosszú, copfba fogott tincseivel, mintegy glóriát vonva a feje köré. Mint egy angyal, fogalmazódott meg Ericben, és bár racionális elméje rögtön el is utasította a lehetőséget, a tekintetét képtelen volt elfordítani róla. Most, hogy itt állt előtte, Eric megbizonyosodhatott róla, hogy a fiú arany és barna tincseinek különleges kavalkádja nem csak a fények játékának köszönhető, és bár a glóriája eltűnt az árnyékban, a jelenés így teljes életnagyságban, tőle néhány lépésnyire állva sem volt kevésbé vonzó.

Ha a racionális énjére hallgat, ahogy legtöbbször, természetesen nem tesz semmit. A fiú legjobb esetben is maximum tizennyolc éves, ami éppen egy tízessel kevesebb nála, és nem volt szokása kikezdeni kiskorúakkal. De ebben a fiúban volt valami, ami érdemelt egy lehetőséget, legalább annyit, hogy kiderítse, vevő lenne-e az ötletre. A fiú elvörösödött a szavai hallatán, mégis felszegte az állát, és ránézett. Tisztán ragyogó zöld szemében mintha dac csillant volna.

– Ahhoz azért másfajta képesség is kell, mint a megfelelő kézforma.

– Igaz – bólintott mosolyogva Eric, és felé nyújtotta a szórólapot, amire közben felírta a számát. – Hívj fel bátran, ha valamit tudni szeretnél.

– Köszönöm – mondta halkan a fiú, és bár elvette a lapot, zavartan lehajtotta a fejét.

– Szívesen. – Eric kinyújtotta a kezét. – Egyébként Eric vagyok, és te?

A fiú felnézett, a tekintetük összekapcsolódott, miközben az ujjai a tenyerébe csúsztak.

– Julien.

– Örülök, hogy megismertelek, Julien. – Eric megszorította a fiú kezét, az érintésétől kellemes bizsergés futott át rajta. – Viszlát.

Julien biccentett, összehajtotta, majd zsebre dugta a papírlapot, és csak akkor mosolyodott el, amikor elfordult, és elindult az iskola épülete felé.

Eric néhány pillanatig még figyelte Julien távolodó alakját, aztán elégedetten mosolyogva ült vissza a székre.

– Te most tényleg kikezdtél azzal a gyerekkel?

Eric ajkáról leolvadt a mosoly, és összehúzta a szemöldökét kolléganője kérdésétől. Lisbeth azok közé tartozott, akik beavatottak voltak magánéletének azon részébe, hogy a férfiak érdeklik, és nem a nők. Bár egy ideje már minden hátrány ellenére sem csinált túl nagy titkot belőle – unta a családtagjai, barátai, kollégái arra vonatkozó kérdéseit, hogy mikor lesz felesége és családja –, nem merte vállalni a kockázatot, hogy nyíltan bevallja melegségét. De Lisbethben valahogy az első pillanattól megbízott, amikor négy évvel ezelőtt a keze alá került gyakornokként.

– Nem kezdtem ki vele – pillantott a nőre. – Csak megadtam neki a lehetőséget.

– Az a gyerek még tizennyolc sincs.

– Elég, ha tizenhét elmúlt – közölte Eric tárgyilagosan.

– Azt hittem, komoly kapcsolatot keresel.

– Ez így van – bólintott a férfi. – Csak még nem találtam senkit, aki elviselné az utazásaimat.

– A küldetéstudatodat – pontosított Lisbeth. Eric megvonta a vállát. Sosem látta értelmét, hogy szavakon lovagoljon. – És úgy gondolod, hogy ezt majd egy ilyen gyerek adja meg neked?

– Nem tudom, Lisbeth. Csak úgy éreztem, meg kell próbálnom.

– És akkor mi lesz? Egy hónapig elszórakozol vele, aztán szépen lelépsz? Ez nem te vagy, Eric.

– Tudom – fordult el egy halk sóhajjal a férfi. – Még az se biztos, hogy keresni fog.

– Keresni fog, ha engem kérdezel, de a legjobb az lenne, ha megmondanád neki, hogy meggondoltad magad. Mielőtt még tönkreteszed szegényt azzal, hogy az első kapcsolatában csupán búfelejtőnek kellett.

– Honnan tudod, hogy az első lenne neki?

– Ugyan már – nevetett fel a nő. – Túlságosan zavarba jött a flörtölésedtől. És ezt te is láttad.

– Talán tényleg az első lenne neki – morfondírozott a férfi. – De nem csak búfelejtőnek akarom. Egyszerűen megbabonázott.

– Helyes fiú, meg kell hagyni – helyeselt Lisbeth. – De ne terheld a lelkiismereted azzal, hogy játszol vele. Mert szerintem ő komolyan veszi az ilyesmit.

– Mióta vagy te ilyen fejlett pszichológus?

– Amióta nap mint nap emberekkel foglalkozom – vigyorgott a nő.

Eric ismét megvonta a vállát. Ő sosem mélyedt el ennyire a lélek ügyeiben, sebész volt, nem lélekgyógyász. Kapcsolatai egyrészt ezért futottak zátonyra, másrészt azért, mert még nem talált senkit, aki elviselte volna, hogy egy évben kétszer hat hétre elhagyja az országot, hogy a hátrányos helyzetű térségekben nyújtson segítséget. De ezt csinálta már az egyetem utolsó évei óta, és esze ágában sem volt abbahagyni. Ez fontos volt neki, és olyasvalakit akart maga mellé, aki ezt megérti.

– Higgy nekem, Eric. Ez nem jó ötlet.

A férfi lehunyt szemmel bólintott. Talán Lisbethnek igaza van. És ha Julien felhívja, majd megmondja neki, hogy elhamarkodta a dolgot. De azért kíváncsian várta, hogy a fiú egyáltalán jelentkezik-e…

Julien tétován forgatta a kezében a szórólapot. Már harmadszor futott neki, hogy felhívja a férfit, de mindig inába szállt a bátorsága. Mi van, ha félreértette, és Eric tényleg pusztán azért adta meg a számát, hogy az orvosi szakma szépségeibe beavassa? Akárhogy is, ha még látni akarja a férfit, neki kell lépnie, csak ő tudja a másik elérhetőségét.

Újra tárcsázta a számot, és ezúttal nem tette le, még mielőtt kicsöngött volna. Egyre hevesebben dobogott a szíve, ahogy a csöngéseket számolta, de amikor Eric felvette végre, egy hangot sem bírt kipréselni magából.

– Halló? – szólt bele megint a férfi néhány másodperc után, amikor csupán a csendet hallgatta a vonal túlsó végén. – Akárki is vagy, ha nem szólalsz meg, leteszem.

– Szia – nyögte ki végre a fiú a szolid sürgetésre.

– Julien. – Eric azonnal felismerte a lágy, dallamos hangot, és ebben a pillanatban realizálódott benne, hogy milyen mély benyomást tett rá a fiú azzal a néhány szóval, amit váltottak.

Julien megkönnyebbülve fújta ki a levegőt, örült, hogy nem kell kínos magyarázkodással kezdenie arról, hogy ki is ő. Vett egy mély lélegzetet.

– Egy dolgot szeretnék tudni – kezdett bele összeszedve minden bátorságát. – Lenne-e kedved velem találkozni?

Eric elbizonytalanodott. Most kéne azt mondania, hogy ez rossz ötlet, de a fiú hangja okozta kellemes borzongásnak nehezen tudott ellenállni, és ahogy maga elé idézte a magas, karcsú alakot, a maradék józan eszét is a sutba dobta.

– Örömmel.

Julien szíve hatalmasat dobbant a néhány másodpercnyi hezitálás után elhangzott választ hallva. Már kezdte azt hinni, hogy csak valami ostoba tréfa volt ez az egész, hogy a férfi nem is akar semmit, és a hirtelen megnyugvásban el is felejtette, milyen ideges.

– Mikor érsz rá?

– A holnap este megfelel neked? Éjszakás vagyok, ki kell aludnom utána magam.

– Tökéletes. Mi legyen a program?

– Mit szólnál egy mozihoz? És utána egy könnyű vacsora?

– Tetszik az ötlet. Mikor és hol találkozzunk?

Miután megbeszélték a részleteket, Julien boldog mosollyal dőlt végig az ágyán. Randija lesz! Mi az, hogy randi, az első randija, és istenem, micsoda pasival! A vére már a gondolattól is hevesebben száguldott az ereiben, és bár a másnap este hét óra rendkívül távoli időpontnak tűnt, úgy döntött, már most kiválasztja, mit fog felvenni.

A szekrénye felének kipakolásánál tartott, és még mindig nem találta meg a megfelelő kombinációt, amikor kopogtak az ajtaján.

– Gyere! – kiáltott ki, közben tovább válogatva a ruháit. Az anyján kívül úgysem kereste más a szobájában.

– Csak azt akarom megkérdezni… – kezdte az anyja, de elhalt a kérdés, ahogy megpillantotta a ruhahalmot az ágyon. – Te mit csinálsz?

– Ruhát keresek holnapra.

– Miért, mi terved holnapra?

– Találkozom valakivel.

– Úgy érted, randevúd lesz? Nem kellett volna ezt előbb megbeszélned velünk?

Julien beharapta a szája szélét, ahogy megfordult és az anyjára nézett. Eszébe sem jutott, hogy engedélyt kéne kérnie. Járt már egyedül is a városban, volt moziban, színházban, nem is értette, mi a probléma. De az anyja hangsúlya valahogy rosszat sejtetett.

– Most mi a baj? Eddig azt hajtogattátok, hogy barátkozzak.

– Valóban – bólintott a nő, arrébb rakott néhány ruhadarabot, és leült az ágy szélére. – Félre ne értsd, én örülök neki, hogy végre ismerkedsz, és nem egyedül mész el, de jobban örültem volna, ha bemutatod azt a kislányt, mielőtt elhívod.

Julien elvörösödött, lehajtotta a fejét. Lázasan kutatott valami értelmes válasz után, mert még egyáltalán nem jött el az ideje, hogy elmondja: egy nála jó néhány évvel idősebb férfival készül találkozni.

– Még csak alakul a dolog, és nem nagyon akarok beszélni róla. De ígérem, legkésőbb tizenegyre itthon leszek, az úgy jó?

Az anyja felállt, odalépett hozzá, megfogta a kezét, megsimogatta az arcát, és a füle mögé tűrt egy elszabadult hajtincset.

– Tudom, hogy már nem vagy kisfiú, de még felnőtt sem. Meg kell ezt beszélnem apáddal.

– Őt úgysem érdekli, mit csinálok.

– Dehogynem – mosolygott rá az anyja. – Csupán nagyon elfoglalt.

– Persze – morogta Julien.

– Édesapád szeret téged. És biztos vagyok benne, hogy el fog engedni. De legközelebb azért szólj, ha ilyen terveid vannak, jó? Csak hogy tudjuk, mikor nem leszel itthon, és mikor kezdjünk aggódni.

– Nem kell aggódni – mormolta a fiú lehajtott fejjel, aztán az anyjára pillantott. – Miért jöttél eredetileg?

– Meg akartam kérdezni, hogy elviseled-e a mai vacsorát, vagy hozassak valamit?

– Mi a problémás? – kérdezte Julien visszafordulva a szekrény felé.

– Rák.

– Akkor kérek valamit, igen.

– Rendben. Jó válogatást – búcsúzott az anyja, aztán magára hagyta, a fiú pedig rosszkedvűen bámulta a szekrényben maradt ruhákat. Szerette az édesanyját, de a nőnek most sikerült teljesen tönkretennie a jókedvét.

Második epizód

Eric elhúzta a száját a tükörbe nézve. Sosem fordított túl sok figyelmet a készülődésre randi vagy buli előtt – mármint a szükségesen túl –, és sosem értette azokat a pasikat, akik képesek voltak órákat elszúrni a tollászkodásra. Tisztára, mint a nők… Persze lefürdött, megborotválkozott, felvett egy testhez simuló fehér pólót, és egy sötétkék farmert, és ezzel máskor elégedett is lett volna, de most úgy érezte, valami nincs rendben. Julien ennél valami jobbat érdemel, valami többet, mert ő ennél sokkal… Eric lehunyta a szemét, felidézte a fiú alakját, az érzést, ami átjárta, mikor először megpillantotta őt, hogy mintha valami sejtelmes fény lengené körül, és kereste a megfelelő szót, amivel leírhatná.

Előkelőbb. Igen, ez az. A fiú olyan előkelő, már a tartása is az. Eric ízlelgette a szót, és próbált rájönni, mit is akar ez a fiú tőle, vagy éppen ő a fiútól, amikor nagyon nincsenek egy súlycsoportban. Semmilyen tekintetben. Mégis – vagy talán pont ezért – izgatta, érdekelte, felcsigázta.

A férfi kinyitotta a szemét, még egy pillantást vetett a tükörképére, aztán levette a pólót és a farmert is. Ide valami más kell. Tétován állt a szekrénye előtt, nem volt túl nagy a választék, ráadásul túlöltözni sem akart, elvégre csak moziba és valami gyorskajáldába mennek, ez viszont eléggé leszűkítette a szóba jöhető ruhadarabok számát. Kieséses alapon egy fekete szövetnadrág maradt fenn a rostán, és két ing: egy fehér rövidujjú és egy szürke-kék csíkos. Végül a csíkos inget választotta, de mégis a farmer mellett döntött. Az kényelmesebb, és így nem fog egész este feszengeni. Újra vetett egy pillantást a tükörképére, elfogadhatónak ítélte az összhatást, aztán az órájára nézve rádöbbent, hogy késésben van. Pedig nem volt szokása késni, ha már a munkája néha kiszámíthatatlan, legalább a magánélete legyen rendben, Julient pedig végképp nem akarta megvárakoztatni.

Aztán mégis sikerült. Remélte, hogy ha ő nem volt képes időben elindulni, a fiú is késik egy kicsit, de már messziről kiszúrta az alakját. Nem lehetett nem észrevenni, Julien ezúttal is kitűnt a tömegből. Halványkék inget viselt, törtfehér nadrággal, szinte sugárzott. Eric megtorpant néhány másodpercre, és ekkor rá kellett jönnie, hogy Julient nemcsak ő veszi észre, hanem mindenki. A körülötte elhaladó emberek felé fordultak, megnézték maguknak, a fiú pedig csak állt, lehajtott fejjel, mint akinek fel sem tűnik a felé irányuló érdeklődés.

Tényleg különleges, fogalmazódott meg Eric fejében, és egy pillanatra elgondolkodott azon, hogy vajon akar-e ennek a részese lenni, de ahogy a fiút figyelte, ráébredt, hogy ő sem élvezi a rátapadó tekinteteket. Amúgy is, innen már nem fordul vissza.

– Szia! – köszönt, mikor odaért mellé. Julien felnézett, és rávillantotta ragyogó mosolyát. – Ne haragudj, sokat késtem?

– Semmi gond – rázta meg a fejét a fiú. – Én jöttem korábban –igyekezett megnyugtatni Ericet. Az a tíz perc nem volt sok, amíg várt, és bár már megszokhatta volna, hogy megbámulják, gyerekkorától fogva ebben van része, kicsit még mindig zavarta, ha idegen helyen kellett várakoznia, persze ezt esze ágában sem volt a férfi szemére vetni. Erről nem ő tehet. – Na, melyik mozi legyen?

– Ott szemben a pláza megfelel?

– Tökéletes lesz – biccentett a fiú, és alaposan végigmérte Ericet, a férfi pedig megborzongott a zöld szempár átható pillantásától. – Jól nézel ki. De az szűk fekete póló is jól állt neked, amiben tegnap voltál.

– Igen? – vonta fel a szemöldökét a férfi. – Ezt örömmel hallom, akkor legközelebb nem kell kiöltöznöm.

Julien nevetésének hangja apró csengők csilingelésére emlékeztette Ericet, mintha egy tucat karácsonyi csengőt ráztak volna meg egyszerre, és nem tagadhatta, hogy ez mennyire tetszik neki. Soha nem találkozott még ilyen jelenséggel, és nem értette, hogy ez a jelenség miért pont őt szúrta ki.

Eric a gondolataiba mélyedt, de Julien sem forszírozta a beszélgetést, és a férfi csak akkor eszmélt, mikor a mozi jegypénztára előtt álltak. Tanácstalanul vetett egy pillantást a kijelzőre. Kedve lett volna tesztelni Julient, de mivel nemcsak a korhatárokban, hanem a műfajokban is elég nagy volt a szórás, úgy döntött, teljesen rábízza a választást.

– Melyik legyen? – fordult a mellette tétován álló fiúhoz, aki kérdőn felvonta a szemöldökét. – Mivel fogalmam sincs, mit szeretsz… –vonta meg a vállát a férfi.

– És neked mindegy? – kérdezte nevetve a fiú.

– Lényegében véve igen – bólintott Eric, mire Julien a tábla felé fordult, néhány pillanatig tanulmányozta azt, aztán végigsétált a fal mentén, és szemügyre vette a plakátokat. Valahogy eszébe se jutott megnézni a moziműsort, pedig megtehette volna, de úgy gondolta Ericre bízza magát. Ő viszont átengedte neki a választás lehetőségét, amitől hevesebben kezdett verni a szíve. Mosolyogva sétált vissza a férfihoz.

– Legyen a krimi.

– Rendben – bólintott Eric, és beálltak a sorba a pénztárhoz. A férfi sajnálattal állapította meg, hogy Julien választásából nem derült ki, hány éves is lehet a fiú, úgyhogy ezt majd másból kell megfejtenie. Annyi biztos, hogy elmúlt tizenhat, legalábbis valahogy nem feltételezte róla, hogy vállalná a kockázatot, hogy lebukik előtte, ha a pénztárnál esetleg elkérnék az igazolványát. Lopva Julienre pillantott, bár sosem volt jó abban, hogy megtippelje mások korát. Kénytelen lesz rákérdezni majd az este folyamán. Nem mintha zavarná, ha még csak tizenhat, de akkor… minden egész más színezetet kap…

– Hova szeretnél ülni? Elől, hátul, középen?

– Ez pedig nekem mindegy – mosolyodott el Julien. Eric biccentett, közben sorra kerültek. A férfi kért két jegyet, és Julien már nyúlt a tárcájáért, hogy a sajátját kifizesse, de Eric egy röpke pillanatra a kezére tette a kezét.

– Meghívlak – jelentette ki, mire Julien bizonytalanul bólintott. Eddig vagy egyedül ment moziba – vagy bárhova –, vagy még otthon a barátaival, és mindig magának fizetett. Viszont most tudatosult benne, hogy ez egy randi, ahol mások a szabályok, neki pedig fogalma sincs arról, mik azok. Mármint, ha egy fiú és egy lány randizik, a dolgok viszonylag egyértelműek, de itt? Nincs más választása, minthogy Ericre bízza magát, még ha egy picit úgy is érezte, hogy a férfi ezzel lekezelte. Vagy csupán azért egyértelmű, hogy ő fizet, mert idősebb? Hiszen tulajdonképpen ő hívta randira Ericet… Hiába tudta agyának racionális fele, hogy a férfi nyilván nem megbántani akarta, még akkor is zavartan feszengett, mikor elfoglalták a helyüket. A pénztár óta a férfi csak akkor szólt hozzá, mikor megkérdezte, kér-e valamit – amire inkább nemet mondott –, és még mindig maradt néhány percük, ő pedig azon gondolkodott, miről beszélhetnének… tudnának egyáltalán bármiről is? Lenne közös témájuk? Oldalra sandított. Eric látszólag elmerült a filmvásznon pergő reklámban, legalábbis a mosolyából Julien erre következtetett. Úgy tűnt, őt nem zavarja a csend, talán alapjáraton sem az a beszédes típus. Ami végül is nem olyan nagy baj, mert igazából ő sem szokott nagyon nyüzsögni. Őszintén, másfél éve szinte nem is beszélt senkivel a kötelezőn kívül, legfeljebb az anyjával. És amióta ideköltöztek, most először érzi igazán jól magát. Még úgy is, hogy egyetlen szót sem szólnak egymáshoz.

Kihunytak a fények, felhangosodott a zene. Julien összerezzent, pedig egyelőre csak a gyártó logója tűnt fel a mozivásznon, de a hirtelen váltás kirántotta a gondolatai közül. Eric a füléhez hajolt.

– Minden rendben? – kérdezte halkan. Julien a férfira pillantott, összekapcsolódott a tekintetük, mire a fiú elmosolyodott, és bólintott.

– Persze. Kezdődik a film, nézzük?

Eric bólintott, és megint a vászonra szegezte a tekintetét. Julien aurája – nem, még mindig nem hitt az ilyesmiben, de a fiúnak valami félelmetesen erős kisugárzása volt – élő kísértésként vibrált mellette, ő pedig arra próbált koncentrálni, hogy ne ragadtassa el magát. Látszott Julienen, hogy még nincs sok tapasztalata, és ahhoz képest értékelte a bátorságát, hogy fel merte hívni. Szóval tudta, hogy visszafogottra kell vennie a figurát, Julien nem az a típusú srác, akit az első randin ágyba lehet vinni, nem mintha ez lett volna a terve, ő sem volt olyan alkat. De amikor Julien a tenyerébe csúsztatta a kezét, és összefonta az ujjaikat, eszébe sem jutott tiltakozni…

– Hát ez elég hátborzongató volt – közölte a fiú, mikor véget ért a film.

– Akkor ennek köszönhetem, hogy végig a kezem szorongattad? – pillantott rá Eric. Julien arcát elfutotta a pír, és zavartan lesütötte a szemét.

– Részben. Részben meg csak mert jólesett. Talán zavart?

– Egyáltalán nem – csóválta meg a fejét Eric. – De akkor miért ezt választottad?

– Nem nagyon jöhetett más szóba. A sci-fit nem szeretem, a horrorra be sem engedtek volna. Meg az valószínűleg még félelmetesebb lett volna.

– Volt még valami… – morfondírozott Eric.

– A romantikus? Na, ne mondd, hogy azt élvezted volna! – nevetett fel a fiú, Eric pedig mosolyogva nézett rá.

– Te talán igen?

– Nem. Inkább a drámát szeretem. Meg a művészfilmeket.

– Sejthettem volna.

– Mégis miből?

– Olyan alkatnak tűnsz.

– Akarod mondani, magányosnak és strébernek?

– Nem – rázta meg a fejét Eric, és szembefordult a fiúval. Végigsimított Julien karján, mintha csak egy porszemet söpörne le a kabátjáról. – Olyannak, akit nem a felületes dolgok érdekelnek.

– Akkor ezt most bóknak szántad?

– Azt hiszem – bólintott mosolyogva a férfi, majd továbbindult.

– És most? – kérdezte Julien, mikor kiértek a pláza elé.

– Két saroknyira van egy jó kis étterem. Ha még nem untál rá a társaságomra.

– Nem – Julien szemében huncut fény villant fel –, eddig még nem sikerült.

– Ennek örülök.

– Amúgy mindig ilyen szótlan vagy?

– Inkább a tettek embere vagyok – hagyta rá Eric. – Meg az igazság az, hogy kissé zavarban vagyok.

– Miattam?

– Nem. Vagyis igen. – Eric elnyomott egy kikívánkozó sóhajt. – Utoljára akkor randiztam annyi idős sráccal, mint te, amikor én is annyi idős voltam… – A férfi hirtelen elhallgatott. – Ez borzalmasan hülyén hangzott, ugye?

– Csak egy kicsit.

– Csak tudod, az már jó régen volt, én meg… elszoktam tőle, hogy bizonyos dolgokra oda kell figyelni…

– Túl fiatalnak találsz?

– Igen – vágta rá Eric, aztán rájött, hogy ezt nem kellett volna mondania. – Vagyis nem…

– Akkor miért adtad meg a számod? – torpant meg Julien. A férfi hátrafordult, a szemébe nézett.

– Úgy éreztem, hogy kell. – Eric elkapta a tekintetét. – Ez most még hülyébben hangzott, mint az előbbi, ugye?

Julien mosolyogva lépett el a férfi mellett.

– Hát én azért hívtalak fel, mert úgy éreztem, hogy kell.

Eric hümmögve indult a fiú után.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze.

– Hogy bírod? Úgy értem, nyilván tisztában vagy vele, hogy megbámulnak…

– Gyerekkorom óta ez van – vonta meg a vállát a fiú. – Az orvosok szerint valami mutáció vagy mi miatt ilyen a hajam. Én inkább csak szeretném azt hinni, hogy egy kicsit egyedi vagyok.

– Ugye tudod, hogy nem csak a hajad miatt figyelnek fel rád? Bár az is tényleg csodálatos.

– Köszönöm. – Közben megérkeztek az étterembe, és Julien úgy döntött, nem aggódik a fizetés és hasonlók miatt. Eric majd szól, ha akar valamit, legközelebb pedig majd ő állja a számlát. Legalábbis kapaszkodott Eric elejtett félmondatába a legközelebbről, mert minden egyes pillanattal közelebb érezte magához a férfit.

– Gondolom, egy ilyen helyes srácnak sok barátja van.

– Nem igazán – rázta meg a fejét a fiú. – Úgy értem, lehetne, de a legtöbben csak valami kifacsart érdekből vagy kíváncsiságból akarnak barátkozni, amiből elég hamar elegem lett. Szóval az ösztöneimre bízom magam, és alaposan megválogatom, kivel állok szóba.

Bár Julien nem mondta ki, Eric a szavai mögött felfedezni vélte a célzást, hogy ő most kitüntetett helyzetben van. Nem vette zokon, nem érezte úgy, hogy a fiú bántani akarta volna, inkább megtisztelőnek tartotta. Viszont egyre inkább arra jutott, hogy Lisbethnek igaza van: nem játszadozhat a fiúval. Julien már így is túlságosan ragaszkodik, legalábbis ezt vélte kiolvasni a tekintetéből…

– Találkozunk még? – Julien tudta, hogy a végéhez közeledik az este, és amióta kijöttek az étteremből, érezhetően megváltozott a hangulat. Egy kis sikátorban álltak, ide is ő ráncigálta be Ericet, mert szeretett volna egy kicsit intimebb körülmények közt elbúcsúzni a férfitól. Egy olyan helyen, ahol talán egy ölelést is kaphat, és nem kell egy zavart kézfogással beérnie.

– Te nagyon különleges srác vagy – simította a tenyerét Julien arcára Eric, és a fiú azonnal belemozdult az érintésbe. A férfi tudta, hogy nem kéne, hiszen épp arra készült, hogy nemet mondjon, de képtelen volt ellenállni. Legalább egyszer meg akarta érinteni a fiút. – De nem lenne jó ötlet. Már ezt a mait sem kellett volna.