regény

részlet

© Szabó Róbert Csaba, 2025

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Mamának

Lacival 1976 késő őszén határoztuk el, hogy válunk.

De ez pontatlan így, mert nem elhatározás kérdése volt, hanem kényszerű döntés, és főképp a Lacié.

Ő külföldre akart költözni, én pedig maradni akartam. Nem bírtunk megegyezni, mást akartunk.

Neki világos és érthető érvei voltak, józanul és egyszerűen el tudta magyarázni, mégsem győzött meg. Ha nem vele voltam éppen, és Bukarest utcáit róttam, orvosi rendelőben várakoztam vagy vidéki eseményekről tudósítottam, akkor pontosan értettem, miért akar elmenni.

Nem kaptam én sem levegőt jószerivel.

És mégis maradni akartam.

Úgy talán pontosabb, hogy nem akartam elmenni, mert a maradás gondolatától a rosszullét környékezett. Egy másik, idegen hely gondolatától viszont rettegtem.

Laci itthon volt, azt mondta, kitörölte Somlyót az emlékeiből, pedig tudtam, hogy azt nem lehet. Viszont imádta Bukarestet. És mégis menni akart.

Én nem voltam itthon Bukarestben húsz év után sem. Nem volt lezárt történet, hogy a fővárosban élek, még vártam tőle valamit. De hogy mit, magam sem tudtam. 1968 messzinek tűnt, mintha száz éve történt volna a nagy kulturális nyitás, a prágai be nem vonulás, és hát lassan nyilvánvaló lett, hogy hazudtak nekünk. Lassanként visszavonták, apránként elvettek a kiváltságokból, a mindennapokat kitöltötte a nagy vezér kultuszépítésén fáradozó országos munka. Azzal érveltem, hogy a boldogságunk nem múlhat csak azon, ki vezeti az országot. Az életnek vannak privát pillanatai, amikor az ember elfeledkezik mindenről, mint álmában.

Ő egyszerűen menni akart, én maradni. Konkrét, kézzel fogható érveket próbáltam sorolni, ám az összes nevetségesen hangzott Laci érveivel szemben, hogy mi várna ránk Nyugaton. Lacira sakkedzői állás, rám körülbelül semmi. De ez sem zavart volna különösebben. Az összes hamis érvem helyett, tudtam, csak egyetlen dolgot kellett volna elmondanom, hogy megmagyarázzam, miért akarok maradni. Arra pedig nem voltam képes.

Álmomban a Pokoltó partján álltam, és a véres húsdarabot, ami a méhemből szakadt ki, a feneketlen tó sötétjének ajándékoztam.

De nem az álmaimtól féltem, hanem attól, hogy nem tudom megkülönböztetni, mi az álom és mi a valóság, és ez olyannyira fojtogatott, hogy olykor sírás helyett felnevettem, ahogy Eller Gizitől, a fogadott anyámtól tanultam.

Mosogattam, és a csorgó vizet nézve, kezemben a koszos tányérral, felnevettem. Laci ilyenkor kijött a konyhába, és megkérdezte, minek örülök, megadták végre a meleg vizet?

Megtiltom, mondta nekem 1944 decemberében Eller Gizi, hogy valaha is elmondd Lacinak, hogy a gyereketek meghalt. Hogy egyáltalán gyereket vártál tőle.

Ígérd meg, hogy így is boldogok leszünk, kérleltem.

Csak így lehetsz boldog egy férfival, felelte könyörtelenül Gizi.

Amikor Laci először fölvetette, hogy váljunk el, az valóban úgy hatott rám, mintha hosszú napok után megjött volna a meleg víz, mert a jelenség rémisztő volt. Ha otthon voltunk, a csapot mindig nyitva tartottuk. Először vad sziszegés áradt a vezetékekből, azután a csap elkezdett rángatózni, és ahogy a csövekben közeledő meleg víz lassan elérte a lakásunkat, öklendezett, a kagylóba köpte mindazt a mérget, ami, úgy képzeltem, a várakozásban gyűlt föl. Fenyegetőzéseket, szidalmakat, keserűséget, valójában salakot és homokot, ami akkor keletkezett, amikor a meginduló nyomás felkaparta a rendszerben lerakódott szennyeződést, az egész tömbház mocskát. Amikor a víz végre egyenletesen folyt, el kellett telnie hosszú perceknek, mire a sárga szín fokozatosan áttetszőbe fakult, és futhattunk fürödni.

Laci bejelentését pont ilyennek éreztem.

Nem kaptam levegőt pár másodpercig a félelemtől, hogy mi fog következni. Laci mosolyogva biztatott, mintha csak azt jelentette volna az egész, hogy jön a meleg víz, vetkőzhetünk. Talán itt volna az ideje végre elmondani, néztem rémülten Lacit a bejelentése után, de mégsem bírtam megszólalni. Azaz dadogtam valamit, de annak semmi köze nem volt ahhoz, amit oly nagyon el szerettem volna mondani. Még mindig hatott rám Eller Gizi parancsa, mint varázslat az alvó hercegnőn. Megbénított.

A felszakadozott salakra gondoltam, ami elborítana mindkettőnket, ha elmondanám. A fürdőkádat és a kagylót is órákig kellett takarítani a meleg vizes napok után.

Nem tudtam elképzelni, mi maradna meg nekünk a kettőnk életéből, ha elválnánk, mint ahogy azt sem, hogy mi jutna nekem, ha a titkomat végre elmondanám.

Jó, mondtam Lacinak, de hogyan?

Nem arra értettem, hogy technikailag miképp kivitelezhető a válás, mert egyáltalán nem volt egyszerű, hanem arra, hogy egyáltalán hogyan képes ilyesmit kimondani. De amilyen gyakorlatias alkat volt, Laci a technikai részébe kapaszkodott bele, és hát rögtön láttam, alaposan végiggondolta, mielőtt szóba hozta volna.

Ezek szerint jól sarokba szoríthattam, ha más lehetőséget nem látott a távozásra.

1966-ban törvényt hoztak, ami nemcsak az abortuszt tiltotta meg, hanem a válást is majdhogynem ellehetetlenítette. A pártvezetés úgy vélte, az iparosítási tervek demográfiai akadályokba ütköznek, ezért szigorítania kell. Így, ennyire hivatalnoki nyelven mondom én is, mert ezt másképp nem lehet. A logikájuk szerint minél több házasság marad egyben, annál több gyerek fog születni. El lehetett válni, de csak hosszas procedúra után, komoly indokkal, tanúkkal. A felek úgy álltak még évekig a bíró előtt, mintha gyilkosságért kéne felelniük. 1970-re ez a szigor fellazult, amikor azonban Laci leadta a szükséges papírokat, rossz bírót fogott ki, azt hiszem, Andrei Suciunak hívták, vagy valami hasonló neve volt. Suciu tagja volt annak a csapatnak, amelyik 1966-ban kidolgozta az abortuszt megtiltó és a válást lényegében ellehetetlenítő törvényt. Ő nemcsak megszövegezte ezt a törvényt, hanem hitt is benne. Suciu nyugdíjazás előtt állt, ügyeket ritkán kapott, igyekeztek eltüntetni szem elől, mert kényelmetlen volt, ugyanis nemcsak a halandók, hanem az elvtársak is válni akartak olykor. Balszerencsénkre vagy sem, a mi kérvényünk az ő asztalán landolt, és azonnal visszadobta, mivel szerinte nem volt kellőképpen alátámasztva a válásunk oka. A törvény hatályban volt, mindegy, hogy nem alkalmazták már szigorúan. Suciu benneragadt a hatvanas évek doktrínájában. Tessék bizonyítékokat hozni, hogy nem működik a házasságuk, morogta.

Beszéltem egy ügyvéddel, jelentette be Laci lelkesen. Azt te sem akarod, hogy hűtlenség címén válasszanak szét, magyarázta, miközben én a kádat súroltam.

Nem akartam. Suciu elképzelése szerint tanúkat kellett volna beidézni, szomszédokat, rokonokat, talán magát a szeretőt, még ha nem létezik is. Láttam már olyat, hogy a színlelt bohózat valósággá érett. De nem ezért nem akartam, és úgy tudtam, Laci sem. Legalább ebben egyetértettünk, hűségesek voltunk egymáshoz mindig, miért ne maradjunk azok a házasságunk végén is, gondoltam.

Ha pár napra befekszem egy elmegyógyintézetbe, magyarázta tovább Laci, akkor sima ügy, gyorsan szétválasztanak.

Először felnevettem, utána az jutott eszembe, hogy ez a férfi bármit megtenne azért, hogy sikerüljön a válás, még azt is, hogy bolondok közé utaltatja be magát. Talán gyógyszereket is kell szednie, és ki tudja, mit művelnek még vele odabent.

Akkor először pattant meg bennem valami, amitől beláttam, nem tudom megakadályozni, hogy elmenjen. Viszont arra is jó volt ez a felismerés, hogy megrepessze a hallgatásom burkát. Nem cibálta le, de egy hajszálrepedés mégis elindult.

Kell lennie valamilyen más megoldásnak is, mondtam, és igyekeztem nem sírni.

De Laci a fejét rázta, már az összes lehetőséget végigvette, nincs jobb megoldás.

Akkor majd én, majd én befekszem, mondtam, mert naivul azt hittem, azzal megakadályozhatom a tervet.

Nem, neked itt kell maradnod, felelte Laci, nem élhetsz úgy, hogy a személyidben ott a piros csík.

Szóval azt is eldöntötte, hogy nekem itt kell élnem. Hogy itt kell maradnom, villant át rajtam, mintha nem én tiltakoznék leginkább a távozásunk miatt.

Piros csík, kérdeztem, szóval igaz, hogy aki bolond, annak piros csíkot tesznek az igazolványába?

Laci nem tudta, de értsem jól, megbélyegzem magam.

Közöltem vele, hogy a válás is megbélyegez, kurvaként néznek az elvált nőkre.

Talán akkor kellett volna szólnom neki, hogy van valami, amiről nem tud, amit ha kellőképpen össze tudok rakni, akkor talán egy történet kerekedik ki belőle, és megért végre. Tudtam, hogy ezt kellett volna tennem azonnal, ahelyett, hogy vádaskodom, de 76 őszén megbénított a felismerés, hogy Laci képes lenne befeküdni a bolondokházába csak azért, hogy elválasszanak bennünket. Kisfiúnak láttam, olyannak megint, akit le kellett vetkőztetnem a somlyói fürdőn, a Pokoltón, mint amikor összeverték. Kisfiúnak, aki az egész vállalkozást kalandnak veszi, remegve várja, lelkesen, bátran, eltökélten, lenyalt hajjal, térdzoknisan. Lehetetlen lenne meggyőzni. És nem is tudtam volna, a csalódottság, a düh és a könnyek nem hagyták, és úgy éreztem, nem tudok megfelelő mennyiségű és értelmű szót egymás után fűzni.

Egy-két hét, és vége, mondta, és igyekezett nem mosolyogni, ahogy ott állt a fürdőszoba ajtófélfájának támaszkodva. Láttam, ahogy összeszorítja a száját, hogy ne fusson mosolyra. A mosolya mindig megnyerő volt, pedig az alkata mást sugallt. Szálkás és szikár, barna bőrű, hibás fogsorú, sűrűn göndör hajú férfi volt. Amíg nem mosolygott, a legtöbb ember nem bízott benne, ha nem ismerte eléggé.

Később azt kérdezgettük egymástól, te hol voltál, mit csináltál, mire gondoltál, amikor megtörtént.

Ami engem illet, a Romana tér felé tartottam találkozni az ügyvédünk ismerősével, egy ápolóval, akitől pénzt küldtem be a férjemnek az elmegyógyintézetbe. Két borítékot vittem magammal, az egyiket az ápolónak szántam, a másikat Lacinak. Mindkettőbe ugyanannyi pénzt tettem, hátha így tényleg kézbesíti, és nem lopja el a férjemnek szánt összeget. Az ügyvéd szerint megbízható ember volt, de én már nem nagyon bíztam senkiben. Laci két hete feküdt bent, nem engedték, hogy találkozzunk, és nem kaptam hírt tőle.

Minek akarok vele találkozni, kérdezte az ügyvédünk, hát nem éppen az a cél, hogy ne találkozzanak többé?

Ez igaz volt, csak nem éppen így. Neki viszont nem akartam elmagyarázni. Reméltem, hogy Laci megtette. Én kétségbeesetten csak azt akartam, hogy segítsen elérni a férjemet.

Nemcsak a borítékok voltak nálam akkor este a Romana térre menet, hanem öt szelet dobos is. A Casata cukrászdában vásároltam, pár perccel azelőtt, hogy megindult alattunk a föld. Akkor és az elkövetkező napokban a halálos ellenségemnek éreztem a földrengést, mint mindenki, később azonban rájöttem, úgy érkezett, mint ahogy a legjobb barátok szoktak. Váratlanul, és mégis kellő időben.

Minden este megszületik a reggel, és minden reggel az este.

1977. március 24-én reggel, pár héttel a nagy földrengés után, nem volt elég Laci és a házasságunk miatt aggódnom, levelet kaptam Eller Gizitől, a fogadott anyámtól a máramarosszigeti szegényházból, hogy meg akar halni.

A földrengés addigra, úgy éreztem, a gyermekévé fogadott. Remegtem, mintha örökül hagyta volna rám a kizárólag műszerekkel mérhető szeizmikus rezgéseket. Hogy ennyi mindent elém fordít, ki, a lábam elé, hadd szedegessem fel, amire szükségem van – ettől finom remegés kezdett kísérni, bárhová mentem.

A levél kéthétnyi utat tett meg, mire elért hozzám. Teherautókkal hordták ki a törmeléket a városból, lehetetlen volt nem úgy értelmezni, hogy mindegyik darab kő, tégla egy kis történelem, amit eltüntetnek a szemünk elől. Valamit elvisznek, és sosem hozzák vissza. Úgy képzeltem, a leveleket is így hordták. Szerte az országban képeslapok és sebtiben írt levelek indultak útnak, amelyek mindegyike abban reménykedett, hogy címzettjét sértetlen egészségben éri. Ám az első napokban, talán az első hetekben is akadozott a levelek kézbesítése. Az éjszakák hosszúra nyúltak, mert egy ideig nem volt közvilágítás, vagy csak nagyon foghíjasan. A meleg víz régóta nem folyt, a gázra is várni kellett pár napot bizonyos negyedekben.

Sokáig azt hittem, időközben teljesült Gizi kívánsága, és már nem él, tényleg meghalt, nem várt meg. És akkor minden érthető.

Este lett, késő este, mire megértettem, nem meghalni, hanem élni akar, mert nem akárhogy akart meghalni.

Azt akarta, hogy tüntessem el a nyomát a halálának, változtassam meg a körülményeit és az idejét, mintha csak azt kérte volna, hogy a földrengés pusztítását vagy magát a földrengést tegyem utólagosan semmissé. A reggelt estévé, az éjszakát nappallá, ezért megvárt a halállal.

Miközben az estéket, az estékre következő reggeleket számoltam, amik között az éjszakát cigarettákba tekerve emésztettem föl és Lacira vártam, arra gondoltam, Eller Gizi bizonyára megőrült. De nem, a pótanyám elméje ép maradt, meggyőződhettem róla, amikor végül oda utaztam hozzá. Úgy feküdt az ágyában, mint akit sohasem érinthet meg egy földrengés, vagy mint akinek részletesen el kell magyarázni, hogy elhiggye, nincsen már meg a Casata tömbház Bukarestben, ahol a kedvenc süteményét árulták, és vele együtt több sugárút is örökre eltűnt a semmibe, a Duna vendéglővel, a Scalával és közel negyven másik épülettel együtt.

Azt mégsem tudtam neki, a színek szerelmesének a kijelölt halálos ágyánál rendesen elmagyarázni, hogy színek nélkül történt meg a tragédia. A bukaresti földrengésnek nem voltak színei, egyetlen összekoszolt folttá oldódva tapadt meg az emlékezetemben. Ha azt mondta volna valaki, hogy fessem le, milyen volt, nem tudtam volna színeket keverni a szavaimba. Esetleg szagokat, amik mellé az elme a maga előzőleg lekötött, készleten tartott képzetei segítségével talán színeket rendelhetett volna, ám az sem lett volna több csalásnál, pontatlanságnál. Kármin, bazalt, bársony, okker, pisztácia, cinóber, tűz – inkább az árnyalatok anyag felé mutató, belemártható és megformázható, kézzel tapintható jellege tolul föl, mintsem a szem retinája segítségével, a fény és az idegpályák összjátékából kikotyvasztható illúzió, a látásnak nevezett képesség végterméke.

A rothadó hús szagához hozzácsatolt méregzöld, amit a romok alól hajtott ki a szél.

A salétrommal terhelt sitt által fölszippantott vér vesebarnája.

A falban kettészakadt, vécékagylók szennyét elvezető csövek megsárgult felülete.

Minek sorolni, nem ad feloldozást az emlékezésben, a gyászban. Maradjon hát minden úgy, ahogy volt, színtelen foltban. Szívesen lemondtam az éles kontúrokról a máramarosszigeti szegényházban.

A Casata cukrászdából az utolsó pillanatban jöttem el, pár perc múlva csak törmelék maradt belőle, mintha egy hatalmas zsák kiszakadt és tartalma az úttestre ömlött volna. A Romana tér közelében ért a rengés, ami először összegyűrte, majd feltörte az úttestet, vagyis inkább mindezt egyszerre. Bénultan, megzavarodva hallgattam az épületeket alkotó kő, tégla és beton süvítését. Az egymáson morajló anyag összeomlásának pusztító hangját éreztem, és láttam, azt, hogy a föld mélye adta kölcsön, valami nyers természeti erőt, ami mégsem teljesen evilági. Láttam és értettem abban a pillanatban, nagyobb bizonyosság volt ez a letagadott isten léténél, hogy a világunkat valamiféle függöny választotta el mindig is a közelben leselkedő pusztulástól. A drapéria résén láthattam át a dühödten áttörő erőre. Lüktető rángással áradt át a féktelen tombolás. Formátlan alakot öltött, ám mégis mintha valami hatalmas, ezerkarú polipot szült volna át e világra a megnyílt vulva. Láthatatlan csápjai találomra döntötték romba a papírmakett könnyűségével összeomló épületeket. Az utcát por és a törmelék fojtogató szaga lepte el, miközben a sohasem látott állat előmászott. A magukba roskadó betontömbök, többemeletnyi téglafalak pokoli zaját árnyékoló porfelhő torkon ragadta az utcára menekülő embereket. Felcsapó tüzek füstje kavargott keserűen a gázszag szúrós okkerével. Tétován megszólaló szirénák tehetetlen vijjogását hallottam nagyon távolról, beszédfoszlányokba és sikításokba gabalyodva, melyek a kora este és az éjszaka közé ragadtak, akár a pokol tornácán felejtett lelkek kiáltásai.

Minden este megszületik a reggel, és minden reggel az este, vigasztalom magam.

A Romana térre menekülő emberáradatba keveredtem, akik az állat éhsége elől maguk sem tudták, hogyan szabadultak meg, vagy nem hitték még, hogy egérutat nyertek, és rohantak az összedőlő, saját romjaivá hulló estében. De nem volt este, nem volt semmilyen napszak, a pusztítás felfüggeszti a napot egész valójában.

Sokáig futottam az emberekkel, hogy hová, sem akkor, sem később nem tudtam volna megmondani, mert még sokáig velük futottam gondolatban, ha éjszakánként rám tört a pánik, és a reggelt az asztal alá bújva vártam.

Leginkább attól ijedtem meg utólag, hogy a tombolás közepette eszembe sem jutott Laci. Csak éjfél után, de lehet, hogy már a hajnali órákban nyilallt belém a felismerés, hogy nekem van egy férjem, akiről két hete nem tudok semmit. Pánikroham csak azért nem tört rám azonnal, mert a süket telefonkagylóba olykor valami távoli, elmosódó zajok mégis beszivárogtak, és emiatt azt hittem, sikerülni fog tárcsáznom a kórházat. Hangokat véltem hallani, vonalak kereszteződéséből átgurgulázó nevetésfoszlányokat, mintha meg sem történt volna a tragédia. Úgy tűnt, a másik idősíkból jövő kacagás felülírhatja az elmúlt órák szörnyűségét, és én is csak, mint máskor, rendesen, a férjemet kérem a telefonhoz, mindjárt átveszi, és azzal vége lesz a rémálomnak. Ez a hajszálnyi remény kitartott fél órán keresztül, vagy tovább is, egészen addig, míg a mutatóujjam, amit újra és újra a körtárcsa megfelelő lyukaiba mélyesztettem, mintha kizárólag ezek a bakelitből kiöntött mélyedések volnának a kapaszkodók a valóságot megtagadó illúzióhoz, ahhoz a kitartó érzéshez, hogy minden rendben van, szóval az ujjam egy kapkodó pillanatban elszalasztotta a kiválasztott számot, a hármas helyett a négyest tárcsázta. Újra akartam kezdeni, de éreztem, hogy nincs több erőm. Sírva fakadtam, és az ágyon hanyatt fekve úgy aludtam el, hogy a polip szuszogásait hallgattam a fülemhez szorított kagylóban.

A Lacinak szánt dobos a Casatából sértetlen maradt, pedig a fél város összedőlt körülötte.

A földrengés utáni napok káosza meghosszabbította Eller Gizi ajánlott levelének az útját, ami, mondom, nem csoda, hiszen pár napig a szerkesztőség postását sem láttuk, sőt, soha többé nem láttuk, új levélkihordó érkezett három nap múlva. A levél sürgető, kérlelő hangja értesített és felszólított, hogy jelennék meg mihamarabb a máramarosszigeti szegényháznak a hármas számú kórtermében.

A levél mellbe vágott. Arról sem tudtam, hogy Eller Gizella szegényházba került, arról meg végképp nem, hogy haldoklik, vagy legalábbis meghalni készül. Mérhetetlenül felbosszantott a levél, valahogy úgy, mint amikor egy nyilvánvaló, köztudott igazságról utoljára értesül az ember.

Mint mikor például éveken át megcsalják, és nem veszi észre.

Gyorsan átadtam magam a tudatnak, hogy az Eller Gizit ért szerencsétlenségekről én tehetek a közönyöm, a lustaságom miatt, ami nem engedte, hogy gyakrabban írjak neki vagy hívjam. Lekötött a saját, megrendezett válásom, aminek jelenetei közül lassan nem tudtam, mi a valós és mi a színlelt.

Csak naponkénti adagokban, a pusztítás egy-egy emlékművét bámulva értettem meg, hogy Eller Gizi jelentkezése, bár először végtelenül bosszantott az időzítése, szintén kellő pillanatban jött, akár a földrengés.

Mintha a gyermeke lettem volna.

Gizinek, ha nem is valami fényűző, de takaros ház volt a nevén Szilágysomlyón, tudtommal a nyugdíja is elégséges volt hó elejétől a végéig. A ház a város fölé terpeszkedő Magurán bújt meg. Kövezetlen, szurdikba süllyesztett szekérút vezetett föl hozzá. A Szőlő utcában az övé volt az utolsó épület. A háza előtt elhaladó út pár kanyar után meredeken nekifeszült a szőlőhegynek, gyümölcsösöket és sövénnyel védett kis dűlőket keresztezett, míg egyik ága ijedten vissza nem fordult az alsó völgybe, a másikat pedig, a bátrabbat felszippantotta a Várhegy alatt megsűrűsödő gyertyános és bükkös. A távolság, amit Eller Gizi házáig kellett megtenni a Csorgó utcából nyíló torkolatból, nem volt több háromszáz méternél. A kaptatónak köszönhetően mégis úgy érezhette az ember, hogy réges-régen gyalogol már fölfelé. Bár csak az utca legelején, a legmeredekebb részén volt inkább szurdik jellegű az út, bőven elég volt, hogy az ember, miközben pontosan tudta, hogy fölfelé tart, azt érezze a teknőszerű úton, hogy egyre mélyebbre jut. A szurdik vállain lehetetlen volt átlátni, nem tudhatta senki, hol jár éppen. Egyszerre emelkedett és süllyedt tehát a látogató, ha Eller Gizi házához igyekezett, nem csoda, hogy úgy érezhette magát, mintha épp elveszne, vagy egy elveszett világba igyekezne.

Mintha kigyalogolna a városból.

De hogy hová tartott, azt nem tudta volna megmondani senki emberfia, aki először járt ott. Legföljebb annyit, hogy a hegynek tart, de a kanyargós, akácokkal, juharokkal és galagonyabokrokkal övezett út szeszélye ebben is gyakran elbizonytalaníthatta. Mert hol jobbra ágazott, és akkor látni lehetett, hogy a szurdikon átbucskázó ösvényt kapu állja el, vagyis valaki tanyája húzódik meg ott, mintha mégsem lenne vége a városnak. Vagy szélesebb, szekereknek is járható út vált le a hegynek feszülőről, de nem lehetett követni, hogy a hegynek fordul, avagy álnokul lefelé tart.

Aki először járt a Szőlő utcában, annak újra és újra csalódnia kellett. A házak hol egymás tövébe ültetve, hol eltávolodva követték egymást, hogy a fölfelé kapaszkodó zavartan torpanjon meg, és azt találgassa, vajon van-e még tovább. Az utca nem mutatta meg neki. Rá kellett jönni, ki kellett következtetni, hogy meddig lehet még utcának tekinteni, és már a hegy részének nevezni, ráébredni, hogy ez talán már nem város, nem is falu, hanem a hegy. A Szőlő utca hol enged a tájékozódásnak, hol összezavar. Ravasz módon akkor enged a leginkább, amikor már nem lehet az utcán följebb menni, mert valóban megszűnik utcának lenni. Akkor aztán a bal oldalra eső, megszelídült szurdik halmán ki-ki lehet látni, főképp olyan helyeken, ahol egy-egy legyalult udvar engedi. Az ilyen párkányokról nemcsak a szemközti hegycsúcsra lehet átlátni, hanem az alant futó Csorgó utca utolsó házaira is, le a mélybe. A völgynek a szemközti oldala lankásra lustul, a Csorgó utca az apró forrást követi, aminek vize a városig csörgedezik alá. A Szőlő utca, a völgynek a jobb oldala viszont éppen ellenkezőleg, a párkányos fekvést választja, meredeken magasodik a Csorgó utcai völgy fölé, és a szemközti hegy derekával húzódik egy magasságban.

A Csorgó utca bevezet, a Szőlő utca pedig kivezet a városból.

A Szőlő utca fokról fokra feledteti el, hogy honnan érkezünk, a Csorgó pedig eszünkbe juttatja.

Tudtam, hogy Eller Gizi ezért szeretett itt élni. A Szőlő utca elfeledtette vele, hogy igazi városokban élt hajdanán. Bukarestben, Brassóban, és az isten tudja még, hol.

A Szőlő utca a felejtésbe avatott be. A Szőlő utcában Szilágysomlyó nem létezett. Az egész világ megszűnt létezni.

Eller Gizi idősebb korában, ha egyáltalán látni akarta a várost, inkább följebb kapaszkodott, és a Magura valamelyik sziklájáról nézett le a Kraszna folyó és a meredek hegy karéjába gyömöszölt városra. Ha megbíztam olykor a helyi tudósítónkat, hogy lépjen föl hozzá, a legtöbbször nem találta otthon, mert Gizi öregen is nekivágott a hegy gyalogösvényeinek, kiszámíthatatlanul, szeszélyesen, ahogy mindig is tette.

Igen, a helyi tudósítónkat bíztam meg, hogy időnként beszámoljon, mit lehet tudni Eller Gizelláról, ezek az alkalmak viszont, be kell ismernem, esetlegesek voltak, és ritkák.

Valamiről lemaradtam, hasított belém.

Pár nap kitartó kísérlet után vonalat kaptam, kiderült, a földrengés nem kímélte meg a házát. Mivel rokonai nem voltak, a szigeti szegényházba utalták. Szerencséje volt, mondták, hogy épp volt szabad hely. De az is lehet, tette hozzá a diftongusokkal beszélő tudósító, hogy már a földrengés előtt elvitték a szegényházba. Nem lehetett pontosan kideríteni.

A katasztrófákat eufória követi. Mérhetetlen tenni akarás, segítségnyújtás, egyesült szándékok pusztító erejű orkánja. A régi ellenségeskedés eltűnik a tragédia utáni első napokban, lépten-nyomon barátokba ütközöl. Elviselhetetlen szeretethullám zúdul rád, és te csak sírsz. Azt hiszik, valamelyik szeretted ragadt a romok alá, azt hiszik, elveszítettél valakit, mert nem tudod elállítani a könnyeidet. Meghatódva ölelnek át, a buszmegállóban megértően lapogatják a vállad idegenek, miközben arról beszélnek, az ő szomszédjuk, ismerősük, rokonuk is meghalt. Együttéreznek veled, mert képtelen vagy abbahagyni a sírást, mert tudod, a katasztrófa nem most kezdődött, és véget aligha érhet. Figyeled az utcát hosszában kettérepesztett hasadékot, te vagy a hasadék, te vagy a szándék, hogy különválaszd és megértsd a dolgokat, ám hiába. Csak sírni tudsz, és sírnod is kell. Nem jön a busz, napok óta nem jár rendesen, de te csak vársz. Az emberek elindulnak gyalog a munkába, olykor felveszi őket egy-egy biciklis, rúdra, kormányra, csomagtartóra. Autós kerülgeti a romokat hordó teherautókat, az is fölvesz. Még tart az eufória. Segíteni akarnak. Aztán rájössz, te sem maradhatsz ki. Neked is tenned kell valamit, segíteni. Csak így tudod elhárítani, hogy segítsenek. Elébe mész.

Én Eller Gizi levelébe kapaszkodtam. A vonatút majdnem huszonnégy órásra nyúlt, de végül megérkeztem Máramarosszigetre. Fővárosból hazatérő cselédek, kofák, pálinkakereskedők és zsebtolvajok között utaztam. A megtorpanó, állomásokon hosszan időző szerelvény bizonytalansága, úgy éreztem, belőlem táplálkozik.

Nem volt más választásom, el kellett jönnöm Bukarestből. Eller Gizinek föl kell oldoznia a titoktartás alól, mielőtt meghalna.

Pedig akkor még semmi hírem nem volt Laciról.

Gizi levelének keltezése és postára adási ideje között felfedezni véltem némi bosszantó időeltolódást, mintegy öt-hat napot. Abban sem voltam biztos, hogy Gizi keze írását látom a sárga, szélein elkoszolt papíron. A lap hátoldalára leginkább méretes falloszok sűrű erdejére emlékeztető vonalakat rajzolt egy bizonytalan kéz a tiszteletemre. A március 6-ai keltezéshez képest a borítékon kisilabizálható pecséten március 14-ei feladási dátum kéklett, a helyi, hozzám legközelebbi postahivatal értesítőjén pedig március 20-a virított. Mindebből arra a következtetésre jutottam, hogy Eller Gizi híres érdekérvényesítő ereje, azonnali, halogatást nem tűrő cselekvést előmozdító akarata komoly csorbát szenvedhetett a szegényházban. Mondhatni, fabatkányit sem ér, hogy ő mit szeretne. Tudtam, hogy ezzel együtt ő is megsemmisült, mert ha az akaratát nem tudta keresztülvinni valakin vagy valakiken, akkor az azt jelentette, semmiről nem képes gondoskodni maga körül.

Tehát március elején írhatta vagy diktálhatta a nekem szóló levelét, de csak szűk héttel később méltóztatott elvinni valakinek a postára, ami a földrengés miatt akadozva működött. Minden körülmény összejátszott pótanyám és a levele ellen, mintha szándékosan késleltetni akarták volna az égiek a célba érését. Persze az égiek létezésében kicsoda hitt akkoriban, senki. Azokban a napokban attól féltünk, hogy újra megismétlődik, hogy egy erősebb földmozgás fogja követni a március 4-eit, és ez megbénította az akaratomat. Olyan volt, mintha a földrengés a tájékozódási képességemet is összezavarta volna, és a józan észt ősösztönökből táplálkozó, homályos eredetű, zavaros döntésekkel cserélte volna ki. Folyvást eltévedtem a város ismert utcáin, addig sohasem használt útvonalakon kaptam magamat haladni, és idegen lakások ajtajába próbálgattam a kulcsomat. Ebben az állapotban talált rám a levél.

Azt sem tagadhatom, hogy a levél érkezése kiváltotta aggódásomat Laci sorsáért.

Nem mintha a levél azonnali cselekvésre késztetett volna. Egyáltalán nem. Először föl sem merült, hogy táviratot küldök a szegényházba, sem az, hogy odatelefonálok, annyira nem találtam a napi rutinokat működtető énemet. Éjszaka nem aludtam, ruhástul feküdtem le, hallgattam a sötét világ neszeit, vártam, hogy a polip újra fölemelkedik a mélyből, vagy épp fordítva, nehézkesen megpróbál visszahúzódni a maga világába, és akaratlanul újra felnyitja a pusztulás kapuját. Szinte csalódottan figyeltem az óra fél tízes pozícióján szenvtelenül átrohanó mutatóját. Negyedikén mintha egy örökkévalóságig rostokolt volna fél tíz fölött, míg a föld rengett.

Emlékszem, amikor megjelent az első tudományos összefoglalója a földrengésnek, nem tudtam hinni a tények hűvös leheletének, mert akkor este egyáltalán nem ezt éreztem. Úgy értem, nem ezt a kimértséget, a számokba és adatokba oldott tényeket, hanem a megismerhetetlen, kifürkészhetetlen valóságot. Szinte sértésként hatott a szenvtelen leírás, hamisan csengett, úgy éreztem, csakis az lehet, csalás, az események megmásított leírása, durva tagadása az igazságnak.

A március 4-i földrengés 21 óra 22 perckor kezdődött, s hulláma északkelet-délnyugat irányban terjedt. Alig 13 másodperc múlva már Foksányban, 14 másodperc múlva Bákóban, 15 másodperc múlva Chelán, 19,5 másodperc múlva Cimpulung Muscelen, 20 másodperc múlva Bukarestben és Iaşi-ban éreztette hatását. Északkelet-délnyugat? A rövid kötőjellel mintha új égtájat hoztak volna létre a szöveg megfogalmazói, de leginkább az volt a szédítő benne, hogy az ellentétes égtájak úgy ragadtak egymáshoz, mintha fölösleges lenne a megszokott felosztás. A rengés terjedése egyetlen égtájba olvasztotta a négy különbözőt, húsz másodpercbe.

A rengésgóc Vrancea megyében, a Tulnici–Soveja–Birseşti–Naruja helységek térségében volt. A műszerek jelzése szerint a földrengés mintegy 20 percig tartott, a földlökések zömét azonban csak a műszerek észlelték, oly gyengék voltak. A lakosság csupán a rengés sokkhullámát érezte, amely közel egy percig tartott. A rengés függőleges és vízszintes kéregmozgást váltott ki, közülük az utóbbi tartott hosszabb ideig.

Nem egy percig tartott, hanem a végtelenségig. Megértettem, a szavak nem jók, nem használhatóak, kevesek az elmondásához. Hallgatni kéne leginkább.

Zavarodottan olvastuk a befutó híreket a szerkesztőségben, és sóhajtozó felkiáltásokkal vettük tudomásul, amikor egy-egy újabb ismerőst fedeztünk fel a földrengés áldozatai között. Meghalt Ivasiuc, a prózaíró a Scalánál, savarinát vásárolt, azt mondják, távozáskor zuhant rá az első emeleti erkély leszakadó betontömbje. Meghalt Toma Caragiu színész, aki épp az új filmtervét beszélte át Alex Bocanet rendező társaságában, és a rengéskor kirohantak a lépcsőházba, ami a mélybe zuhant velük. A lakásuk érintetlen maradt, ha bent maradnak, túlélik. És még ki mindenki, felsorolni is nehéz, Szilágyi Domokosék fia és a fiuk vendéglátójának nyolcéves gyermeke. Gyerekek, öregek, férfiak és nők. Sokan.

Laci után telefonálgattam, elmentem az idegosztályra, ahol lennie kellett volna, de nem volt ott.

Úgy gondoltam, nem is gondoltam, biztosan tudtam, hogy sem a sürgöny, sem a hívás nem találná már életben Eller Gizit, hiszen a levélben világos célzásokat fogalmazott meg az egészségi állapotáról, ezért nem is sürgönyöztem a szegényházba. Amikor útnak indultam, kézenfekvő módon a fekete kiskosztümöt öltöttem magamra, az egyetlent, ami a ruhásszekrényemben árválkodott, fekete harisnyát, és a fejemet sötét színű kendővel kötöttem át, ahogy illik.

Eller Gizi azonban még életben volt. Úgy bámultam rá, mint egy látomásra. Akkoriban ha valakit túlélőnek mondtak, a romok alól húzták ki. Más baleset, más túlélési forma nem létezett. És mindegyik esetről tudósítanunk kellett, pozitív tartalmú híreket akartak olvasni az emberek, örömhíreket. Eleséget az eufóriának. Egy túlélő megtalálása kétségtelenül a rossz emlékezet legyőzését szolgálta. Már-már a felejtést.

Azt mondták, bizonyára azért nem halt még meg, mert olyan erősen várt rám, hogy a várakozás újra és újra elodáztatta vele az utolsó pillanatot. Túlélő saját élete romjai alatt.

Nem hittem el.

Te meg kit gyászolsz?, kérdezte gyengén Gizi, de még így is kiéreztem a hangjában ott bujkáló felháborodott, számonkérő hangsúlyt. Ez legalább ismerősen csengett, még itt, a szegényházban sem tudott leszokni róla, állapítottam meg.

Hogy lehet gyásszal foglalkozni, nincs idő ilyesmire, mikor én várlak, ezt jelentette.

És átlátott rajtam, mint mindig.

Csak nem a férjed?, folytatta, mikor nem válaszoltam, mert megfelelő hazugságon törtem a fejem. A hangsúlyból megállapítottam, hogy felőle akár a férjem is lehetne, sőt az egyetlen ildomos dolog az volna, ha valóban a férjemet gyászolnám.

Elnevettem magam.

A szomszéd ágy szürkére fogdosott, sárga foltos takarója alól borzos női fej bukkant elő, kezében ceruza. A falloszművész, futott át az agyamon.

Nem, Laci jól van, honnan veszed, hogy meghalt?

Ki mást gyászolhatnál, nincsen neked senkid, mondta szánakozva.

Ebben viszont igaza volt, ráhibázott. Legalábbis úton voltam afelé, hogy ne legyen senkim. Akkoriban már a barátainkkal sem tartottuk a kapcsolatot, a Bukarestben hemzsegő magyar írókkal, művészekkel, senkivel, mert Laci erre is gondolt – mihamarabb el akart tűnni az országból, és az ilyesmit csak magányosan lehet véghez vinni.

Mégis tiltakoznom kellett. Régebb ez osztotta fel a közös életünket Gizivel, hol én, hol ő mondott ellent a másiknak, és a jelenlétében kötelezőnek éreztem így cselekedni, mindegy, hogy éppen a halálán van, vagy sem. De láttam rajta, hogy lezártnak tekinti a kínos gyászruhaügyet, valami más jár a fejében, így hát nem láttam értelmét én sem további fölösleges szót pazarolni szerencsétlen magamra.

Azt szeretném, ha elintéznél nekem valamit, mondta a pótanyám.

Kérdőn néztem rá, de aztán mégsem mondott sokáig semmit, hiába vártam. Észrevettem, hogy az ujjain számol, mint az összeadásban bizonytalan kisdiák.

Mit, Gizi?, sürgettem végül, mert azt hittem, hogy elfelejtette, mit akart mondani, talán az is kiment a fejéből, hogy egyáltalán kérni akart valamit, gondoltam.

De csak legyintett, mintha nem bízna abban, hogy el tudnám intézni a kérését.

Hagyjuk, szóra sem érdemes, ezt jelentette a mozdulata.

Amivel aztán sikerült alaposan felhúznia. Majdnem olyan ideges és dühös lettem, mint amikor megtudtam, hogy mit kér tőlem.

Intézd el, hogy 1944-ben haltam meg, Somlyón, tört ki belőle végül. Mondd el mindenkinek, értesítsd a szerkesztőséget, főleg Bacsót.

Megfordult velem a világ. Ennél találóbb közhelyet nem tudnék mondani.

Ha már erről van szó, 1944-ben nem ő halt meg, hanem én. És nem állt ott a halálos ágyamnál.

Senki nem állt ott.

Az anyám a legkevésbé, ő 1940 őszén hagyott el.

Mély levegőt vettem.

Gizi, mi ez az egész?

Most, hogy úgy tűnt a kérdésemből, megnyerhet az ügyének, a karomba kapaszkodott.

Tudod, mennyire szerettem Rumót.

Elképedve meredtem rá. Szabó Rumó a titkos szeretője volt, és nem a férfin múlt, hogy senki sem tudhatott róla, egyedül Gizi döntött a kapcsolatukról. Hogy szerette?! Sokáig játszott vele, macska-egeret, aztán egyszer csak valóban minden megváltozott közöttük. De az is a Gizi döntése volt. Halálosan beleszeretett, ez tény.

Nézz körül, csak nem azt akarod, hogy itt haljak meg?!

Rumó úgy került ki a frontra, hogy szökevényeket bújtatott. Egy román családot, akiket kiutasítottak az országból. Ez Gizit mélyen meghatotta. Rumó apja földbirtokos volt, nem illett a képbe, hogy kiutasított román parasztokat rejtegessen. Mintha Gizi ebben fedezte volna fel Rumó szerethető oldalát, amit nevetségesnek éreztem. Akkoriban arra tippeltem, megijedt, hogy egyedül marad, hogy Rumó nem jön vissza a frontról. Gizi megpróbált hatni a polgármesterre, a rendőrparancsnokra is, de addigra az ügy túlnőtt rajtuk. Miután lebukott, Rumónak két héten belül jelentkeznie kellett a hadtestparancsnokságnál. Gizinek volt két hete, hogy kimutassa, mennyire szereti Rumót, és semmissé tegye az elmúlt évek hintáztatásait. Azt hiszem, sikerült neki, maximálisan.

Rumó meghalt a tordai csatában 1944-ben, emlékeztettem Gizit a szeretője halálára, pedig inkább arra kellett volna, hogy mennyit szenvedett az a férfi Gizi miatt.

Mintha csak megérezte volna, mit gondolok, kövér könnycsepp gördült végig az arcán. Eszembe jutott, hogy amikor megérkezett Rumó halálának híre, vagy kicsivel később, megpróbáltuk kitalálni, szavakba önteni életének utolsó napjait, hiszen sok mindent tudtunk, az utolsó pillanatokig levelezett Gizivel. Azt hittük, segíteni fog, főképp Gizinek, de tévedtünk, rosszabb lett. Végül azt javasoltam, mi lenne, ha hazahoznánk. Gizi az ágyában feküdt, akkoriban már napok óta nem járt odakint, és féltettem. Féltem, hogy nem marad senkim, ahogy Gizi is félt, amikor Rumót kivitték a frontra. A szavaimra nem reagált azonnal. Már azt hittem, nem is fog, amikor halkan elkezdte. Azonnal megértettem, úgy döntött, hogy haza fogja hozni Rumót egy történetben.

Hát nem mindegy neked, mikor és hol halok meg? A háború jó lehetőség, hogy kibabráljunk az idővel. Olyankor bármi lehetséges, senki sem figyel.

Ez nekem kevés volt. Ide-oda forgatta a szemét, mintha jó ürügyet akarna találni.

Szégyellem, amit a háború után tettem és gondoltam, próbálkozott tovább.

Miért, mit tettél a háború után?

Legyintett. Mert nem tett semmit. Talán egyszer írt egy olvasói levelet, amelyben elégedetlenségét fejezi ki az államosítás lassúsága miatt, talán részt vett az új káderek kiválasztásában, de csak az első években. Később megcsömörlött, és beérte egy könyvtárosi állással. Ha már szégyenkezés, akkor a honleányi hevülete jobb indok lehetne, a Szilágysomlyó hetilapba 1940-től rendszeresen írt. De azok a cikkek nem voltak sem antiszemiták, sem fajvédőek. A kirándulás szépségeiről szóltak, beszámolók különböző kulturális légyottokról, semmi komoly. Bár azt sem mondhatni, hogy a fajvédők ellen beszélt volna, viszont amikor tarthatatlanul kínossá vált a lap hangneme, felmondott.

Csak intézd el. Ha meghalok, úgy kell megjelennie, hogy 1944-ben haltam meg. Rumó is meghalt, vele akarok meghalni.

Megőrültél.

Nem, egyáltalán nem. Nem volt értelme 44 után az életemnek, szerettem Rumót, minek élném túl? Nem is éltem túl. Nem éltem túl, érted?

Hallgattunk.

És az elhurcoltakat sem. Szégyellem magam, hogy még harminc évig bírtam a sok szörnyűség után. Őket sem éltem túl. 1944-ben akarok meghalni én is. Érted? Azt se bánom, ha mindenki tudja az igazat, csak az álljon a sírkövemen, és mindenhol, hogy 1944.

Gizi elhallgatott, már nem akart túlbeszélni. A falat nézte.

Felsóhajtottam, elegem volt. Mérhetetlen fáradtságot éreztem. Fel is nevettem, azt hiszem. Azt Gizitől tanultam. Nevetni, amikor sírni kéne. Azt hittem, ebben maradunk, hogy nem lesz folytatása, hogy elfelejti, mert hülyeség. Jó játék, belementem, de nem viszem végig, hogyan is.

Megteszed, kérdezte.

Nem válaszoltam. Azt latolgattam, hogy mennyi esélyem van nekem is kérnem, vagy legalább kérdeznem valamit. Azt, amiért idáig jöttem.

Végül mégis megkérdeztem, miért gondolta úgy 1944-ben, hogy nekem titkolnom kell Laci elől a titkolhatatlant. És van-e ehhez valami köze a kérésének. Arra vártam, hogy majd most feloldoz, belátja, hogy hibát követett el, amikor belém zárta erővel a titkomat.

Már rég el kellett volna mondanod Lacinak, közölte szemrehányóan, türelmetlenül, amiért nem az ő kérésével foglalkoztam. Amitől újfent elkapott a düh. De ahogy lenni szokott, ordítás és sírás helyett felnevettem.

Az nem olyan egyszerű, és te megtiltottad, nem emlékszel? Jó tanácsot adtál, mondtam gúnyosan.

Mert engem Győri otthagyott, és azt hittem, veled is így lesz.

Engem is otthagyott volna Laci.

Nem, tévedsz.

Dehogynem, azonnal.

A fejét rázta, behunyta a szemét, azt ismételgette, hogy tévedek.

Tévedsz.

És ekkor valami távoli reszketés, vibrálás, ami a levegőben terjed, de rátelepszik az útjába akadó tárgyakra, fákra, vezetékekre, és ami a bizonytalan eredete ellenére is olyan biztosan közeleg, hogy az ember nem érti, miért nem vette észre rögtön, azonnal, hogy már belé költözött a testébe, testének romlandó anyag alkotta mindenségébe, hirtelen ott van, odaér, és váratlanul ráébred, hogy az nem más, mint a zsigeri félelem, szinte ledöntött a lábamról. Meg kellett fogódznom a sárga ágykeretbe.

Elmondtad neki, suttogtam Gizinek. Végig tudta.

Hallgatott.

Mert akkor szánalomból vett el.

Megígértettem vele, hogy sohase árulja el neked, hogy tudja, mondta Gizi türelmetlenül.

Szánalomból vett feleségül, hát nem érted?

Végre ordítottam.

Együtt maradtatok, foglalta össze Gizi.

Nem, válunk! Összeomlott az életünk, kiáltottam.

Csend lett. Az egész kórterem némán figyelte kettősünket.

Gizi halkan szólalt meg. Nem volt vádló, de felmenteni sem igyekezett. Tárgyilagosnak tűnt. És kegyetlennek.

Mert nem mondtad el neki önszántadból.

Levegő után kapkodtam. Gizire meredtem. Mintha azt mondta volna, ne szerepeljek már itt neki. Hátrébb léptem, és körülnéztem. Meglepődve láttam, hogy még mindig a szegényházban vagyok. A csípős szagú levegőtől elfogyott a nyálam. A vizelet és a falakba ivódott ürülék és izzadság szaga mintha gyorsan szilárduló betont öntött volna a lábamra, szabadulni, éreztem, nem tudnék egykönnyen innen, ám mégis úgy tűnt, nem vagyok ott.

Kettészakadtam.

Ámulva követtem a tekintetemmel a mohón szaladó repedést, ami idáig követett Bukarest utcáiról, és éhesebben futott, mint a fővárost szétszabdaló roppanás, ami végül két féltekére osztotta a világot. A hasadék egyik partján én álltam, a túloldalon Laci, akit át kell hoznom az én felemre, vagy nekem kell átjutnom hozzá.

Ha összeomlott, akkor hát hagyd összeomolni. Ha minden összeomlik, akkor újat építhetsz, tette hozzá még jó tanácsként, amit már végképp nem akartam hallani.

Gizit végül otthagytam, beültem egy vendéglőbe, és rumot rendeltem. Pedig mielőtt eljöttem volna, könyörgőre fogta. Ez azt jelentette nála, hogy bocsánatot kér. Valójában azt akarta, hogy vegyem ki a szegényházból.

Vigyél el innen, hallod.

Nem hallottam. Elhagytam. Otthagytam. Ahogy engem is otthagyott valamikor az anyám.

Tartalom

Pokoltó

Utóhang

Köszönetnyilvánítás

A szerző a regény írásakor Térey János Alkotói Ösztöndíjban részesült.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Oláh Gábor

ISBN 978 963 518 130 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License