.

Copyright © Layb Nera, 2025

Minden jog fenntartva!

Kiadta a Publio Kiadó Kft.,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

publio.hu

ISBN: 978-615-103-071-4

Szöveg © Layb Nera, 2025

Szerkesztő: Kovács Viktor

Korrektúra: Gere Ágnes

ELŐSZÓ

Rohanó világunkban mindenki azon fáradozik, hogy a lehető

legtöbbet és legjobbat nyújtsa magának, családjának, főnökének, de közben nem látjuk azokat a dolgokat, amelyek a legfontosabbak. A nagy rohanásban észre sem vesszük, hogy mennyi minden megváltozik körülöttünk és sajnos azt kell, hogy mondjam, nem az előnyére. Mert mit csinálunk nap mint nap? Reggel csörög az óra, ha szerencsés vagy könnyen felkelsz, ám szerintem az emberek többsége nehezen ébred, így bizony gyakran előfordul, hogy csörgés után visszafekszünk, mondván: – Csak még 10 percet!

Ismerős ugye? Aztán abból a 10 percből néha több is szokott lenni.

Na, onnantól kezdődik a rohanás. Felriadunk, gyorsan elkezdünk felöltözni, közben a gyerekeket is kelteni kell, mert hát ők bizony nem kelnek fel maguktól, pláne iskola időben nem. Amikor végre sikerült könyörgések árán kiimádkozni a gyereket is az ágyból, gyorsan lenyeljük az utolsó korty kávét és próbálunk valami ehetőt adni a gyereknek is. Jobb esetben, ha van rá időnk a még előző este bekészített szendvicset kivesszük a hűtőből és oda adjuk a gyereknek. Rosszabb esetben az iskolánál a kezébe nyomunk egy kis aprót, hogy vehessen valamit a büfében. Tehát összekaptuk magunkat, a gyereket, bevágjuk magunk mögött az ajtót és máris megkezdjük rohanásunk második szakaszát. A csemeténket lepasszoljuk az iskolába vagy óvodába, rohanunk tovább, hogy időben beérjünk a munkahelyünkre. Alapvető elvárás, hogy a munkádban is igyekszel 100%-ot nyújtani, ami vagy sikerül, vagy nem. Annyira el vagy foglalva a határidők betartásával, hogy nincs időd sem enni, sem lazítani, így a műszakod lejártával, kopogó szemekkel rohansz a gyerekért, hacsak nincs olyan szerencséd, hogy a párod elhozza, mert ő előbb végzett a munkájával. Otthon leellenőrzöd a házi feladatot, közben összedobsz valami könnyű

vacsorát, megfürdeted a kisebbik gyereket, vacsora után még elmész rendbe tenni magad, esetleg megcsinálod a holnapi

szendvicseket az iskolába. Aztán este 9 körül talán le tudsz ülni a tévé elé, de a fáradtságtól gyakran már az első szünetnél elnyom az álom. És ez így megy minden egyes nap. Sajnos annyira elhatalmasodott rajtunk a megfelelési kényszer, hogy már csak akkor vesszük észre, hogy valamit nem jól csinálunk, amikor már baj van. Éppen ezért szerintem minden ember életében elérkezik, az az idő, amikor rájön, hogy változtatnia kell és muszáj megállnia.

Hiszen mindannyiunknak csak egy élete van és ha nem vigyázunk rá, könnyen és nagyon hamar elveszíthetjük, köszönhetően a rohanó életmódunknak. Az én életemben ez az idő most jött el.

Nagyon sok mindenen mentem keresztül az elmúlt néhány hónapban, ezért gondoltam, hogy megosztom veletek érzéseimet, tapasztalataimat, azt, hogy mi vezetett el ahhoz, hogy változtassak az eddigi életemen. Bízom benne, hogy a történetemmel nemcsak azoknak az embereknek tudok segíteni, akik hozzám hasonló cipőben járnak, hanem azoknak is, akinek szüksége van biztatásra, hogy soha nem szabad feladni, hiszen bármilyen helyzetből képesek vagyunk felállni, ha hajlandóak vagyunk meglátni és elfogadni a gyelmeztető jeleket.

1. FEJEZET

Erika vagyok és az én történetem 2019. november 7-én este kezdődött. Hozzáteszem, hogy én is rettenetesen rohanó életmódot éltem: a munkám stresszes volt sokáig, amíg nem váltottam, reggelente harc a gyerekekkel a felkelés miatt, jobban aggódtam azért, hogy az idősebb lányom lekési-e a vonatot vagy sem, mint ő

maga. Szóval szinte nekem is minden napom a sietésről, idegeskedésről szólt – egészen a fent említett dátumig. Ismeritek azt az érzést, amikor egyszer csak arra leszel gyelmes, hogy eddig ismeretlen fájdalom gyelmeztet arra, hogy valami nem stimmel az egészségeddel? Nos, ez történt velem is. Este háromnegyed nyolc körül éppen nyugodtan feküdtem és néztem a tévét, amikor arra lettem gyelmes, hogy az alhasam elkezdett nyomni és fájni.

Először azt gondoltam, biztos csak elfeküdtem, ezért felültem. De ülésnél már nem csak az alhasam fájt, hanem már az egész hasam a gyomromig bezárva. Mivel 20 perc után se múlt el, akkor kértem meg a férjemet, hogy vigyen be az ügyeletre, mert itt bizony valami nem stimmel. Gyorsan felöltöztünk, besegített a kocsiba és 10 perc múlva már ott is voltunk az ügyeleten. Szerencsére az orvosra nem kellett sokat várni, hamar bekerültünk. Az orvos megvizsgált, kikérdezett a panaszaimról, elmondtam, hogy az utóbbi hónapokban nem igazán van étvágyam és fogytam közel 6 kg-t. De, ami most idegesít, ez az iszonyatos fájdalom a hasamban. Az orvos adott egy gyulladásgátlót, majd közölte, hogy ezt gyorsan ki kell vizsgáltatni, mert valószínűleg a vékonybéllel lesz valami probléma.

Azt mondta, ha nem múlik el a fájdalom, akkor irány a sürgősségi. A fájdalom igaz, hogy kezdett csökkenni, de engem nem hagytak nyugton az orvos szavai, ezért megkértem a páromat, hogy rögtön menjünk a sürgősségire, ha mást nem, csinálnak egy labort, abból is sok mindent ki lehet deríteni. Úgy is lett, elmentünk a kistarcsai kórház sürgősségi osztályára, ez volt november 7-én este 9 órakor.

Durván egy órával később sorra is kerültem, vettek vért,

megvizsgáltak, majd felküldtek, hogy csináltassak egy hasi ultrahangot. A vizsgálat viszonylag gyors volt, az orvos kedves és alapos. A vizsgálat kimutatta, hogy van némi folyadék a vastagbelemnél, de azt nem, hogy miféle folyadékról van szó, ezért az orvos kolonoszkópiát (vastagbéltükrözés) javasolt. Amikor visszamentem a sürgősségire, az ottani orvosom azt mondta, hogy őt nem az ultrahang eredménye zavarja, hanem hogy kritikusan alacsony a hemoglobin szintem (Normális esetben ez a szint 120

körüli, nekem volt 84), ezért sajnos a kórházban kell maradnom.

Mondanom sem kell, egy világ omlott össze bennem. November 8-án fel kellett mennem a gasztroenterológiára. De mivel nem úgy készültünk, hogy bent kell maradnom, nem csomagoltunk semmi cuccot, így sajnos várnom kellett másnap reggelig, hogy a férjem behozzon nekem néhány holmit. Mivel szombat hajnalban kerültem fel, így meg kellett várni a hétfőt a vizsgálatokkal. Annyit azonban megtudtam a doktornőtől, aki felvett, hogy mivel nagyon alacsony a hemoglobin szint, ezért a hétvégén vasat fognak adni, hétfőn pedig megcsinálják a vastagbéltükrözést. A férjem mindennap bent volt nálam a kórházban és ezért különösen hálás voltam, hiszen ezzel éreztette velem, hogy nem vagyok egyedül.

Szombaton és vasárnap megkaptam a kis vaskoktélomat, remélve, hogy ez segít feltornázni a hemoglobinszintemet. A hétvégém ennek fényében elég gyorsan és nyugodtan telt el, már ami a szombatot illeti. Vasárnap ugyanis közölték, hogy már nem ehetek semmit, viszont van 3 liter nom sós víz, amit el kell fogyasztanom.

Gyerekek, én soha nem voltam az a nagy folyadékfogyasztó, nem is nagyon gyeltem rá, de ez a 3 liter sós víz bizony megtanított arra, hogyan kell 1 nap alatt minimum 2 liter vizet meginni, mert amint megittam a „gyomortisztítót”, utána kb. 1 óra alatt elfogyott 1 üveg ásványvíz. Azt már nem részletezem, hogy mit tett a sós víz, de hatásos volt. Szerintem akkor volt utoljára mindenféle salaktól mentes a szervezetem, amikor megszülettem.

Szóval a vasárnapom a megtisztulásról szólt. Csak hétfőn délután kerültem sorra a tükrözésnél. Sokra nem emlékszem, mert el lettem bódítva, csak annyi rémlik, hogy nagyon hideg volt az ágy és fájdalmat csak akkor éreztem, amikor a hasamba juttatták a levegőt.

Ezután aludtam egy nagyot, az eredményt másnapra ígérték.

November 12-én kedden a vizit után bejött hozzám a doktornő és azt mondta, hogy a tükrözés egy rosszindulatú daganatot mutatott ki a vastagbelemnél, de szerdára kér egy CT vizsgálatot is, hogy pontosabbat tudjon mondani. Az viszont biztos, hogy műteni kell, ezért megpróbál minél gyorsabban egyeztetni a sebésszel. Azt nem lehet szavakkal sem kifejezni, hogy mit érezhet az ember, amikor azt közli veled az orvos, hogy rákos vagy. Én először nem is értettem pontosan, amit hallok csak, amikor eljutott a tudatomig az is, hogy rosszindulatú. Ekkor megkérdezte a doktornő, hogy értesítsen-e valakit, akkor felnéztem rá és csak arra volt erőm, hogy a fejemet megrázzam, hogy nem kell. Csak néztem magam elé, mérhetetlen fájdalmat éreztem a lelkem legmélyén, valamint haragudtam magamra és a világra, és tudni akartam, hogy miért történt ez velem, de nem kaptam rá választ. Miközben ültem mereven elkeseredve és azt éreztem, hogy vége a világnak, a szomszéd ágyról éppen aznap ment haza egy atal lány, Vivien, neki tudtam kisírni magam és tőle is kérdeztem, most mi lesz, hogy mondom ezt el a családnak? Vivien nagyon sok erőt és jó tanácsot adott, amelynek segítségével és tulajdonképpen a gyerekeim képéről vett hittel, változtattam a hozzáállásomon és a páromat már nyugodt állapotban fogadtam. Neki elmondtam mindent pontosan, ahogy az orvos mondta, az arcáról nem tudtam leolvasni, pontosan mit gondol, de az biztos, hogy ő sem erre a hírre számított, ahogy én se. Azután lementünk sétálni, én pedig telefonon próbáltam elérni édesanyámat, nővéremet, hogy megmondjam nekik, „én is beállok a csatasorba”. Este úgy feküdtem le a kórházi ágyamba, hogy tudtam: megkaptam a rossz híreket, ezután következnek a jó hírek. Másnap nagyon jó hangulatban ébredtem, még a nap is kisütött, amikor mentem fel a CT-re. Tudtam, hogy nem lesz baj, még a kontrasztanyagot is elég vidáman kortyolgattam. Két liter ánizsos vizet kellett meginni. Mondanom sem kell, hogy az is megtette a hatását, és utána elhatároztam, hogy soha többet nem eszem pemetefű cukorkát, mert elegem lett az ánizsos ízből. A CT

eredménye durván két órával később meg is lett és jó hírt kaptam: Nincs áttét. Mondanom sem kell, hogy nagyon boldog voltam,

amikor ezt meghallottam. Már csak azt kellett elérni, hogy a hemoglobinszintem emelkedjen, hogy haza jöhessek, ehhez viszont vért kell kapnom, de a vércsoportom szerinti vérből jelenleg kevés van ezért, ha lehet, próbáljam meg megkérni az ismerőseimet, hogy adjanak vért. Na, ekkor gondoltam azt, hogy letesztelem mire jó a Facebook valójában. Közben megkértem egyik nővéremet, Marcsit, valamint legjobb barátnőmet Berát, hogy tegyenek ki ők is egy-egy posztot azzal a kéréssel, hogy az emberek menjenek segíteni vért adni. Eleget tettek a kérésemnek, de azt álmomban sem gondoltam volna, hogy a megosztás után alig egy órával több százan jeleztek vissza, hogy mennek vért adni, és többen is megosztották a posztot, onnan pedig lavinaként indult el az egész. Egyszerűen leírhatatlan az az érzés, amikor láttam, hogy mennyien összefogtak értem, akár véradással, akár a poszt megosztásával, sőt, a munkahelyem saját kampányt is indított az érdekemben, és ezt a fajta törődést nem tudom eléggé megköszönni. Ekkor tudatosult bennem igazán, hogy mennyien szeretnek és milyen sok ember számára vagyok fontos. A gyors segítségnek megvolt az eredménye, kaptam két egység vért.

Csütörtökön a doktornő azt mondta, hogyha a hemoglobinszintem eléri legalább a 100-at, akkor pénteken hazamehetek. Nem sokkal később visszajött a doktornő és közölte velem, hogy irreálisan sokat javult a laborom. Elmagyarázta, hogy normális esetben két egység vér után a hemoglobinszint értéke maximum 20-szal mehet feljebb, az én esetemben 50 egységet emelkedett (80-ról felugrott 130-ra).

A doktornő ezt nem igazán akarta elhinni, mert szerinte vagy laborhiba történt, vagy pedig valamiféle csoda, ezért ő szeretné megismételni a vérvételt. Én pedig azt mondtam erre a doktornőnek:

– Nyugodtan könyvelje el csodának a dolgot és ismételje meg a vérvételt, de biztosíthatom arról, hogy az érték maximum 2-vel fog változni.

Két órával később a doktornő mosolyogva jött be a kórterembe, hogy elmondja a második vérvétel eredménye szerint a hemoglobin szintem 128, ezért tényleg elhitte, hogy csoda történt. Még aznap délután meglátogatott a sebész is Csapó főorvos úr, aki elmondta a részleteket, többek között azt is, hogy a műtétre november 20-án

kerül sor. Egy nagyon szimpatikus és precíz embert ismerhettem meg a sebész főorvos személyében és nagyon hálás voltam azért, hogy mind a gasztroenterológián, mind a sebészeten nagyon jó emberek kezébe kerültem. Pénteken a doktornő ígérete szerint elhagyhattam a kórházat, ez volt november 15-én. Nagyon örültem, hogy nyolc nap után végre hazamehettem, az más kérdés volt, hogy 19-én vissza kell menni, mert másnap műtét. Nagy boldogság volt, hogy végre magamhoz ölelhettem a lányaimat Vikit és Petrát. Ebben a négy napban volt lehetőségem arról beszélni a lányoknak, hogy miért is kell visszamennem 19-én a kórházba. Petrának csak annyit mondtunk, hogy valami rossz van a hasamban és azt a rosszat bizony ki kell venni ahhoz, hogy meggyógyulhassak. Vikivel már nehezebb volt. Ő sértve érezte magát, amiért nem mondtuk el neki rögtön az igazat, hiszen azt tudta, hogy daganatom van, de azt nem mondtuk el neki, hogy mennyire súlyos és hogy műteni kell. Én megértettem az érzéseit, viszont így utólag visszagondolva sem bánom, hogy nem tudta meg azonnal, hiszen ez a hír így is rányomta a bélyegét nemcsak az iskolai teljesítményére, hanem a lelkére is. Nehezen fogadta, hogy nemsokára operálnak és félt, de én arra ösztökéltem, hogy amíg engem nem hall és lát keseregni, addig ő se tegye! Így is lett, abban a négy napban, amit otthon töltöttem nem is beszéltünk a dologról, így mindenkinek könnyebb volt, mivel én nem is mutattam kifelé, hogy valójában mennyire félek az egésztől, pedig rettegtem. Minden este nehezen aludtam el, csak kavarogtak a gondolataim és csak bíztattam magam folyamatosan, hogy minden rendben lesz.

Document Outline

- .

- Előszó

- 1. Fejezet

- 2.Fejezet

- 3.Fejezet

- 4.Fejezet

- 5.Fejezet

- 6. Fejezet

- UTÓSZÓ