Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A kis ólomkatona

A Mi Asszonyunk bohóca

A fehérlegyezős asszony

Luzyné

Gestas

Leslie Wood

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Anatole France

ELBESZÉLÉSEK

fordította
Molnár Ferenc

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-103-3 EPUB
ISBN 978-963-678-104-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
L'Étui de nacre

első kiadás: 1892
az elektronikus változat az 1908. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Edvard Munch (1863 – 1944) rézkarca
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A kis ólomkatona

Azon az éjszakán, hogy az influenza-láztól nem tudtam aludni, egészen tisztán hallottam három koppantást azon az üvegszekrényen, amely az ágyam mellett van, s amelyben össze-vissza állnak a kis szász porcelánfigurák, a kétszer égetett sévres-i alakok, Tanagrából vagy Myrinából való terrakotta szobrocskák, kis renaissance bronzhistóriák, japán elefántcsontok, velencei üvegek, kínai csészék, lakktálcák, email dobozok, szóval ezer semmiség, amit csupa fetisizmusból szeretek, s amit bizonyos örömteli vagy melankolikus órák emléke tesz élővé előttem. A három koppantás gyönge volt, de tisztán hallható, s amint az üvegszekrénykére néztem, láttam az éjjeli lámpa világánál, hogy egy kis ólomkatona kocogtat, mert szabadulni szeretne. A szabadulás sikerült is neki, mert ökölcsapásaira kinyílt az üvegajtó. Alapjában véve nem is nagyon lepett meg a dolog. A kis ólomkatonát mindig rossz csontnak tartottam. És már két év óta, - amikor is G. M.-nétől kaptam - percről-percre várom, hogy mikor követ el valami impertinenciát. Fehér ruhája van, kék szegéllyel: francia gárdista, és erről az ezredről mindenki tudja, hogy nem nagyon tüntette ki magát a fegyelmezettséggel.

- Hohó! - kiáltottam - La Fieur, Brindamour, La Tulipe! Nem csinálna ön kevesebb zajt, s nem hagyna békében nyugodni? Láthatja, hogy beteg vagyok!

Dörmögve felelt:

- Úgy, ahogy itt lát, polgár, száz éve van, hogy elfoglaltam a Bastille-t, amiből kifolyólag sok poharat ürítettünk. Nem is hiszem, hogy sok ily öreg ólomkatona van, mint én. Jó éjszakát, megyek a parádéra.

- La Tulipe - feleltem szigorúan - az ön ezredét XVI. Lajos 1789. augusztus 31-ikén föloszlatta. Önnek semmi keresete a parádén. Maradjon csak itt az üvegszekrényben.

La Tulipe megpödörte a bajuszát, és szólt, megvető pillantást vetve rám a szeme sarkából:

- Hogyan, hát ön nem tudja, hogy minden esztendőben, december 31-ikén, mialatt a gyerekek alusznak, a háztetőkön nagy díszszemlét tartanak az ólomkatonák, a vidáman füstölgő kémények között, amelyekből a karácsonyi tűz utolsó füstfoszlányai szállnak szét? Nagyszerű felvonulás ez, amelyen igen sok lovassági katonának hiányzik a feje. A harcban elesett ólomkatonák árnyékai itt vonóinak el pokoli forgatagban. Csupa görbe szurony, törött kard... És az elhalt babák lelkei, sápadtan a holdfényben, végignézik az ő fölvonulásukat.

Ez a beszéd megdöbbentett:

- Így hát, La Tulipe, ez szokás, ünnepélyes szokás? Én nagyon tisztelem a szokásokat, a tradíciókat, a legendákat és a néphitet. Mi ezt etnográfiának nevezzük, és igen mulattató tanulmányokat csinálunk róla. La Tulipe, én nagy örömmel látom, hogy ön tradicionalista. Másrészt azonban nem tudom, hogy kibocsássam-e ebből az üvegszekrényből.

- Bocsásd ki - mondta egy tiszta, zengzetes hang, amelyet eddig meg nem hallottam, amelyről azonban rögtön ráismertem a tanagrai terrakotta hölgyre, aki himationjába[1] burkolózva a gárdista mellett állott; magasabb volt a katonáénál elegáns termete. - Bocsásd ki. A dédapáink által ránk hagyott tradíciókat tisztelnünk kell. Atyáink jobban tudták, mint mi. hogy mit szabad és mit nem, mert ők közelebb voltak az istenekhez. Meg kell tehát engedned, hogy ez a galíciai elmenjen, s föl vonuljon az antik harci szokás szerint. Az én időmben ugyan a katonák nem hordtak ily nevetséges vörösbélésű kék ruhát. Nem volt rajtuk más, csak a fegyverzetük. És mi nagyon féltünk tőlük. Barbárok voltak. Te is barbár és galíciai vagy. Hiába olvastad a költőket és a történetírókat, nem tudod, hogy mi az élet szépsége. Nem voltál az agarán, mialatt én a ház udvarában az ősi eperfa alatt a milétoszi gyapjút fontam.

Igyekeztem higgadtan felelni:

- Szép Pannychis, a te kis görög néped néhány formát talált, amelyben örökké gyönyörködni fog a lélek és a szem. De a te agorádon minden nap annyi ostobaságot csináltak, a mennyit egy ülésszak alatt sem tudnak elkövetni a mi községi tanácsosaink. Csöppet sem sajnálom, hogy nem voltam Larissa vagy Tanagra polgára. Mindazonáltal meg kell vallanom, hogy jól beszéltél. A szokást követni kell, mert különben nem volna szokás. Fehér Pannychis, aki milétoszi gyapjút fontál az ősi eperfa alatt, nem adtál nekem hiába jó tanácsot; a te kedvedért megengedem La Tulipe-nek, hogy oda menjen, a hová az etnográfia hívja.

Akkor egy kis kétszer égetett sévres-i köpülő lány, kezét a vajasköcsögre téve, könyörgő pillantásokat vetett rám.

- Uram, ne engedje, hogy távozzék. Nekem házasságot ígért. Ha elmegy, soha többé nem látom.

És kerek arcát kötényébe rejtve, keservesen zokogott.

La Tulipe olyan vörös lett, mint kabátja bélése; ki nem állhatja a jeleneteket, és igen kellemetlenül esik neki, ha olyan szemrehányásokat hall, amelyeket megérdemelt. Ahogy csak tudtam, megvigasztaltam a kis köpülő lányt, és fölszólítottam a gárdistát, hogy a szemle után ne ragadjon valami korcsmában. Megígérte, s én szerencsés utat kívántam neki. De nem távozott. Furcsa dolog, de ott marad: kis állványán és nem mozdult, akárcsak a körötte levő figurák. Meglepetésemet fejeztem ki előtte.

- Türelem - felelt. - Én nem mehetek el így, az ön szeme láttára, anélkül, hogy a titkos törvényeket megsérteném. Amikor szundikálni fog, könnyen elszököm egy holdsugáron, mert szubtilis vagyok. De nem sietek, s egy-két órai időm még van. Nem tehetünk jobbat, mint ha beszélgetünk. Akarja, hogy elmondjak önnek egy történetet a régi időkből? Sokat tudok.

- Meséljen - mondta Pannychis.

- Meséljen, - szólt a köpülő lány.