A családoknak, amelyekbe beleszülettünk,
és a családoknak, amelyek létrehozásában segítettünk

A szerzők megjegyzése

A felnőttkori fejlődésre irányuló harvardi kutatás, a The Harvard Study of Adult Development több mint nyolcvan éven át követte ugyanazon családok két-két generációjának életét. Egy ilyen vizsgálat lefolytatása hatalmas bizalmat feltételez. Ez a bizalom részint abból fakad, hogy a kutatók mélységesen elkötelezték magukat a résztvevők adatainak bizalmas kezelése mellett. Ennek érdekében megváltoztattuk a neveket és az azonosítható részleteket. Ugyanakkor a könyvben szereplő összes idézet vagy szó szerinti, vagy az adott kutatási interjúkon, hangfelvételeken, megfigyeléseken, illetve egyéb adatokon alapszik.

1.

MI SZÜKSÉGES A JÓ ÉLETHEZ?

Az élet olyan rövid, hogy nincs idő civakodásra, mentegetőzésre, féltékenykedésre, számonkérésre. Csak a szeretetre van idő, és arra is csak egy pillanat, hogy úgy mondjam.

Mark Twain

Kezdjük egy kérdéssel.

Ha most azonnal meg kellene hozniuk egyetlen döntést az életükben, hogy elinduljanak a jövőbeli egészség és boldogság útján, mi lenne az?

Úgy döntenének, hogy minden hónapban nagyobb összeget raknak félre? Karriert váltanának? Úgy döntenének, hogy többet utaznak? Melyik az az egyetlen döntés, amely a leginkább biztosítaná, hogy amikor elérnek az utolsó napjaikhoz, és visszatekintenek, úgy érezzék, hogy jó életet éltek?

Egy 2007-es felmérésben megkérdezték a millenniálokat a legfontosabb életcéljaikról. Hetvenhat százalékuk azt mondta, hogy a meggazdagodás az első számú céljuk. Ötven százalékuk jelentős célja, hogy hírnévre tegyenek szert. Több mint egy évtizeddel később, miután a millenniálok már eltöltöttek némi időt felnőttként, a felmérés párjaként újra hasonló kérdéseket tettek fel nekik. A hírnév ekkor már hátrébb került a listán, de a legfontosabb célok között ismét olyan dolgok szerepeltek, mint a pénzkeresés, a sikeres karrier és a megszabadulás az adósságoktól.

Ezek olyan általános és gyakorlati célok, amelyek átívelnek a nemzedékeken és a határokon. Sok országban már akkor megkérdezik a gyereket, amikor még alig tud beszélni, hogy mi szeretne lenni, ha felnő, azaz milyen pályát szeretne befutni. Amikor a felnőttek új emberekkel találkoznak, az egyik első kérdés, amit feltesznek, az, hogy mivel foglalkoznak. Az életben elért sikert gyakran a cím, a fizetés és az elért eredmények elismerése alapján mérik, noha a többségünk tisztában van azzal, hogy ezek a dolgok önmagukban nem feltétlenül jelentenek boldog életet. Még azok is, akiknek sikerül kipipálniuk néhány kívánt rubrikát, vagy akár az összeset, gyakran szembesülnek azzal, hogy ugyanúgy érzik magukat, mint korábban.

Mindeközben nap mint nap üzenetekkel bombáznak bennünket, hogy mi tenne minket boldoggá, hogy mire kellene vágynunk, hogy ki éli „jól” az életét. A reklámok azt sugallják, hogy ha ezt a márkájú joghurtot esszük, egészségesek leszünk, ha megvesszük azt az okostelefont, újfajta öröm költözik az életünkbe, és ha egy bizonyos különleges arckrémet használunk, örökké fiatalok maradunk.

Más üzenetek kevésbé egyértelműek, és beleszövődnek a mindennapi élet szövetébe. Ha valamelyik barátunk új autót vásárol, elgondolkodhatunk azon, hogy vajon egy újabb autóval jobbá válna-e a saját életünk. Ha a közösségi médiában csakis fantasztikus bulikról és tengerparti fövenyekről készült képeket látunk, elgondolkodhatunk azon, hogy a mi életünkből hiányoznak-e a bulik, a tengerpartok. Alkalmi barátságainkban, a munkahelyünkön és különösen a közösségi médiában hajlamosak vagyunk arra, hogy önmagunk idealizált képét mutassuk egymásnak. A virtuális arcunkat mutatjuk kifelé, és ha összehasonlítjuk azt, amit egymásról látunk, azzal, amit magunkról érzünk, úgy találhatjuk, hogy lemaradunk valamiről. Ahogy mondani szokták: mindig a saját belsőnket hasonlítjuk össze mások külsőségeivel.

Idővel kialakul bennünk az a finom, de nehezen megingatható érzet, hogy az életünk itt és most zajlik, a jó élethez szükséges dolgok pedig amott vannak, vagy pedig a jövőben rejlenek. Örökké csak egy karnyújtásnyira tőlünk.

Ha az életet ezen a szemüvegen keresztül nézzük, könnyen elhisszük, hogy a jó élet valójában nem is létezik, vagy csak mások számára lehetséges. A saját életünk végül is ritkán felel meg annak a képnek, amit a fejünkben alkottunk arról, hogy milyennek kellene lennie a jó életnek. A saját életünk mindig túlságosan zűrös, túlságosan bonyolult ahhoz, hogy jó legyen.

Spoiler következik: a jó élet bonyolult élet. Mindenki számára az.

A jó élet örömteli – és kihívásokkal teli. Tele van szeretettel, de fájdalommal is. És sosem „megtörténik”, a szó szigorúan vett értelmében, hanem inkább az idő múlásával kibontakozik. Egy folyamatról van szó. Akad benne zűrzavar, nyugalom, könnyedség, nehézségek, küzdelmek, eredmények, kudarcok, előrelépések és szörnyű bukások. És természetesen a jó élet mindig a halállal ér véget.

Lelkesítő reklámszöveg, tisztában vagyunk vele.

De ne köntörfalazzunk. Az élet, még ha jó is, nem könnyű. Egész egyszerűen nem lehet tökéletessé tenni az életet, és ha azzá lehetne tenni, akkor nem lenne jó.

Miért? Mert a gazdag élet – a jó élet – pontosan azokból a dolgokból kovácsolódik, amelyek megnehezítik.

Ez a könyv tudományos kutatásokra épül. Középpontjában a felnőttkori fejlődést vizsgáló harvardi kutatás, a The Harvard Study of Adult Development áll, ez a rendkívüli tudományos vállalkozás, amely 1938-ban vette kezdetét, és minden nehézség dacára még ma is gőzerővel folyik. Bob a kutatás negyedik vezetője, Marc pedig a kutatási igazgatóhelyettese. A maga korában radikálisnak számító vállalkozás az emberi egészség megértését tűzte ki célul, ám nem azt vizsgálta, hogy mitől betegednek meg az emberek, hanem azt, hogy mitől virulnak ki. Többé-kevésbé úgy örökítette meg a résztvevők életének tapasztalatait, ahogyan megtörténtek, a gyermekkori gondoktól kezdve az első szerelmeken át az utolsó napokig. A résztvevők életéhez hasonlóan a harvardi kutatás útja is hosszú és kacskaringós volt, a módszerek évtizedek alatt folyamatosan módosultak, és mára három generációra és az eredeti 724 résztvevő több mint 1300 leszármazottjára kiterjednek. Napjainkban is tovább fejlődik és bővül, így ez a valaha végzett leghosszabb, legmélyrehatóbb longitudinális kutatás, amely az emberi életet vizsgálja.

Azonban egyetlen kutatás – legyen mégoly kiterjedt is – nem elegendő ahhoz, hogy széles körű állításokat tegyünk az emberi életre vonatkozóan. Így hát ezt a munkát, bár közvetlenül a harvardi felmérések eredményeire támaszkodik, minden oldalról több száz más tudományos tanulmány támasztja alá, amelyekben sok ezer ember vett részt a világ minden tájáról. A könyvet ugyancsak átszövik a közelmúlt és az ősi múlt bölcsességei is – maradandó gondolatok, amelyek az emberi tapasztalat modern tudományos megértését tükrözik és gazdagítják. Könyvünk elsősorban a kapcsolatok erejéről szól, és mélyen áthatja a szerzők hosszú és gyümölcsöző barátsága.

Ugyanakkor nem jött volna létre mindazok nélkül, akik részt vettek a harvardi kutatásban – akiknek az őszintesége és a nagylelkűsége egyáltalán lehetővé tette ezt a valószínűtlen tanulmányt.

Olyan emberek nélkül, mint Rosa és Henry Keane.

– Mi jelenti a legnagyobb félelmet?

Rosa hangosan felolvasta a kérdést, majd a konyhaasztal túloldalán ülő férjére, Henryre pillantott. A hetvenes éveikben járó Rosa és Henry már több mint ötven éve éltek ebben a házban, és a legtöbb reggelen együtt foglaltak helyet ugyanennél az asztalnál. Egy kannányi tea, egy nyitott (félig elfogyasztott) csomag Oreo keksz és egy hangrögzítő állt közöttük. A szoba sarkában pedig egy videókamera. A videófelvevő mellett egy Charlotte nevű fiatal harvardi kutató ült, aki csendben figyelt és jegyzetelt.

– Ez egy elég komoly kérdés – mondta Rosa.

– Az én legnagyobb félelmemet – nézett Henry Charlotte-ra –, vagy a mi legnagyobb félelmünket?

Rosa és Henry nem tartotta magát különösebben érdekes vizsgálati alanynak. Mindketten szegénységben nőttek fel, húszéves korukban házasodtak össze, és öt gyereket neveltek fel. Átélték a nagy gazdasági világválságot, valamint rengeteg nehéz időszakot, nyilván, de ebben nem különböztek senki mástól, akit ismertek. Ezért soha nem is értették, hogy a Harvard kutatói egyáltalán miért érdeklődtek irántuk, nem beszélve arról, hogy miért érdeklődnek még mindig, miért hívogatják őket, miért küldenek kérdőíveket, és időről időre miért repülnek át az országon, hogy meglátogassák őket.

Henry mindössze tizennégy éves volt, és Boston nyugati részén, egy vezetékes víz nélküli bérházban élt, amikor a kutatók először kopogtattak be a családjához, és feltették a kérdést megrökönyödött szüleinek, hogy feljegyzést készíthetnek-e az életéről. A kutatás már javában zajlott, amikor 1954 augusztusában feleségül vette Rosát – a feljegyzések szerint Henry alig hitt a szerencséjének, amikor Rosa igent mondott a lánykérésre –, és most itt vannak 2004 októberében, két hónappal az ötvenedik házassági évfordulójuk után. Rosát 2002-ben felkérték, hogy még közvetlenebb módon vegyen részt a vizsgálatban. Éppen ideje volt, mondta. A Harvard 1941 óta évről évre nyomon követte Henry életét. Rosa gyakran megjegyezte, hogy furcsának találja, hogy a férje még idősebb korában is hajlandónak bizonyult a részvételre, mivel egyébként annyira zárkózott ember. Henry azonban kijelentette, hogy kötelességének érzi a részvételt, és egyre jobban értékeli a folyamatot is, mert nagyobb távlatokba helyezi számára a dolgokat. Így hát hatvanhárom éven keresztül megnyitotta az életét a kutatócsoport előtt. Valójában olyan sok mindent elmondott nekik önmagáról, és olyan hosszú időn át, hogy már nem is emlékezett arra, mit tudnak, és mit nem. De feltételezte, hogy mindent tudnak, beleértve olyan dolgokat is, amelyeket Rosán kívül soha senkinek nem mondott el, mert valahányszor kérdeztek tőle valamit, igyekezett a lehető legőszintébben válaszolni.

Márpedig rengeteg kérdést tettek fel neki.

„Mr. Keane láthatóan hízelgőnek találta, hogy eljöttem Grand Rapidsba, hogy interjút készítsek vele – írta Charlotte a feljegyzéseibe –, és ez barátságos légkört teremtett. Együttműködő és érdeklődő embernek találtam. Minden egyes válaszán elgondolkodott, és gyakran tartott néhány pillanatnyi szünetet, mielőtt válaszolt volna. Mindamellett barátságos volt, és olyannak találtam, mintha a csendes michigani férfi sztereotípiája volna.”

Charlotte két napra érkezett, hogy interjúkat készítsen Keane-ékkel, és hogy kitöltsenek egy kérdőívet – egy nagyon hosszú kérdőívet –, amely az egészségükre, valamint az egyéni és a közös életükre vonatkozó kérdésekből állt. Ahogy a legtöbb fiatal pályakezdő kutatónknak, Charlotte-nak is megvoltak a saját kérdései azt illetően, hogy mi szükséges a jó élethez, és hogy a jelenlegi döntései miképpen befolyásolhatják a jövőjét. Lehetséges vajon, hogy a saját életével kapcsolatos meglátásai el volnának zárva mások életébe? Erre a kérdésre csak úgy kaphatott választ, ha kérdéseket tesz fel, és mélyen odafigyel minden egyes interjúalanyra. Mi bizonyul fontosnak az adott személy számára? Mi ad értelmet a napjainak? Mit tanult a tapasztalataiból? Mit bánt meg? Minden egyes interjú új lehetőség Charlotte számára, hogy kapcsolatba kerüljön egy olyan személlyel, akinek az élete előrébb tart, mint az övé, és aki más körülmények közül, a történelem egy másik időpontjából érkezett.

Ma közös interjút fog készíteni Henryvel és Rosával, kitölti a kérdőívet, majd videóra veszi őket, amint a legnagyobb félelmeikről beszélnek. Aztán külön-külön is meginterjúvolja őket, úgynevezett kötődési interjúkat készít velük. Bostonba visszaérve áttanulmányozza a videókazettákat és az interjúk leiratát, megfigyeli, ahogy Henry és Rosa egymásról beszél, megfigyeli a nonverbális jelzéseiket, illetve számos egyéb információt, és mindezt olyan adatokká kódolja, amelyek a kapcsolatuk természetére vonatkoznak – olyan adatokká, amelyek az aktáikat gazdagítják, és egy apró, de fontos darabkáját képezik majd annak az óriási adathalmaznak, amely arról szól, hogy milyen is valójában a megélt élet.

Mi jelenti a legnagyobb félelmet? Charlotte már rögzítette a válaszaikat a külön-külön felvett interjúk során, de most közösen kell választ adniuk a kérdésre.

A párbeszéd a következőképpen zajlik:

– Bizonyos szempontból szeretem a nehéz kérdéseket – mondja Rosa.

– Hát jó – feleli Henry. – Kezdd te.

Rosa egy pillanatig hallgat, majd elmondja, hogy a legnagyobb félelme az, hogy Henrynek komoly egészségügyi problémái lesznek, vagy hogy ő kap egy újabb agyvérzést. Henry egyetért azzal, hogy ezek ijesztő kilátások. Azonban szerinte most már eljutottak arra a pontra, amikor valami efféle valószínűleg elkerülhetetlenül bekövetkezik. Hosszasan beszélgetnek arról, hogy egy súlyos betegség miképpen hatna a felnőtt gyermekeik életére, valamint rájuk. Végül Rosa elismeri, hogy az ember nem sok mindent képes előre látni, és hogy nincs sok értelme ezeken a dolgokon rágódni, mielőtt valóban bekövetkeznének.

– Van még kérdés? – fordul Henry Charlotte-hoz.

– Neked mi a legnagyobb félelmed, Hank? – kérdezi Rosa.

– Azt reméltem, hogy elfelejted megkérdezni – válaszol Henry, és felnevetnek. Tölt még teát Rosának, vesz magának még egy Oreót, aztán hallgat egy ideig. – Erre nem nehéz válaszolni – mondja aztán. – Csak őszintén szólva nem szeretek ezen gondolkodni.

– Nos, ezt a szegény lányt egészen Bostonból küldték ide, úgyhogy jobb, ha válaszolsz.

– Csúnya dolog, azt hiszem – mondja Henry, és a hangja megremeg.

– Csak rajta!

– Hogy nem én halok meg előbb, attól félek. Hogy itt maradok nélküled.

A bostoni West Endben, nem messze attól a helytől, ahol Henry Keane gyerekkorában élt, a Bulfinch Triangle sarkán áll a Lockhart Building, mely a zajos Merrimac és a Causeway utcák találkozására néz. A 2000-es évek elején ez a robusztus téglaépítmény bútorgyár volt, és Henry szomszédságából származó férfiakat és nőket foglalkoztatott. Most orvosi rendelők vannak benne, valamint egy helyi pizzéria és egy fánkozó. Ugyancsak ez az épület ad otthont a felnőttkori életet vizsgáló valaha végzett leghosszabb kutatás, a The Harvard Study of Adult Development kutatóinak és feljegyzéseiknek.

Henry és Rosa aktái egy „KA-KE” feliratú irattároló hátsó részében találhatók. Itt őrzik Henry 1941-es felvételi interjújának megsárgult, a széleinél morzsálódó lapjait. Kézzel írták, az interjú készítőjének folyékony, gyakorlott írásával. Megtudhatjuk belőle, hogy Henry családja Boston legszegényebbjei közé tartozott, hogy Henry tizennégy évesen „stabil, jól kontrollált” kamasznak számított, aki „logikusan tekintett a jövőjére”. Megtudhatjuk, hogy fiatal felnőttként nagyon közel állt az anyjához, de neheztelt az apjára, akinek alkoholizmusa miatt Henryre hárult az elsődleges kenyérkereső szerepe. Egy különösen megrázó incidens alkalmával, amikor Henry a húszas éveiben járt, az apja azt mondta Henry friss menyasszonyának, hogy a háromszáz dolláros eljegyzési gyűrűje nélkülözhetetlen összegtől fosztotta meg a családot. Attól való félelmében, hogy soha nem fog megszabadulni a jövendőbelije családjától, a menyasszony felbontotta az eljegyzést.

1953-ban Henry megszabadult az apjától, amikor munkát kapott a General Motorsnál, és a michigani Willow Runba költözött. Ott találkozott Rosával, aki egyike volt egy dán származású bevándorló kilenc gyermekének. Egy évvel később összeházasodtak, és öt saját gyermekük született. „Sok, de nem elég” – ez volt Rosa véleménye.

A következő évtizedben Henry és Rosa nehéz időszaknak nézett elébe. Ötéves fiuk, Robert 1959-ben elkapta a gyermekbénulást, ami próbára tette a házasságukat, és sok fájdalmat és aggodalmat okozott a családban. Henry gyári szerelőként kezdett a GM-nél, de miután Robert betegsége miatt hiányzott a munkából, visszaminősítették, majd elbocsátották, így munkanélkülivé vált, miközben három gyermekről kellett gondoskodnia. Hogy meg tudjanak élni, Rosa munkába állt Willow Run város önkormányzatánál a bérszámfejtési osztályon. Bár a munka kezdetben csak átmeneti megoldást jelentett a család számára, Rosát nagyon megszerették a munkatársai, és a következő harminc évben teljes munkaidőben ott dolgozott, és közben olyan kapcsolatot alakított ki munkatársaival, hogy a második családjaként tekintett rájuk. Elbocsátása után Henry háromszor váltott pályát, végül 1963-ban tért vissza a GM-hez, és részlegvezetővé küzdötte fel magát. Nem sokkal később újra kapcsolatba került az apjával (akinek sikerült legyőznie az alkoholfüggőségét), és megbocsátott neki.

Henry és Rosa lánya, Peggy, aki most az ötvenes éveiben jár, szintén részt vesz a kutatásban. Peggy nem tudja, hogy szülei mi mindent osztottak meg a kutatókkal, mert nem akarjuk, hogy a családi életéről szóló beszámolói torzuljanak. Az, hogy több nézőpontból is megismerhetjük ugyanazt a családi környezetet és ugyanazokat az eseményeket, segít kiszélesíteni és elmélyíteni a kutatási adatokat. Ha beleássuk magunkat Peggy aktájába, kiderül belőle, hogy amikor felcseperedett, úgy érezte, hogy a szülei megértik a problémáit, és igyekeznek felvidítani őt, amikor szomorú. Általában úgy látta, hogy a szülei „nagyon szeretetteljesek”. És összhangban Henry és Rosa saját beszámolóival, melyet a házasságukról nyújtottak, Peggy azt mondja, hogy a szülei soha nem gondoltak a különélésre vagy a válásra.

1977-ben, ötvenévesen Henry így értékelte az életét:

A házasság élményfaktora: KIVÁLÓ

Hangulata az elmúlt évben: KIVÁLÓ

Fizikai egészsége az elmúlt 2 évben: KIVÁLÓ.

De nem pusztán azzal határozzuk meg Henry egészségét és boldogságát, vagy bárki másét a kutatás során, hogy megkérdezzük őket és szeretteiket, hogyan érzik magukat. A résztvevők lehetővé teszik számunkra, hogy számos különböző optikán keresztül vizsgáljuk a jóllétüket az agyi szkenneléstől kezdve a vérvizsgálatokon át a videófelvételekig, amelyeken a legmélyebb aggodalmaikról beszélnek. Hajmintát veszünk tőlük a stresszhormonok mérésére, megkérjük őket, hogy írják le a legnagyobb aggályaikat és a legfontosabb életcéljaikat, és mérjük, hogy milyen ütemben csökken a szívverésük, miután fejtörőkkel bombázzuk őket. Ezek az információk mélyebb és teljesebb képet adnak arról, hogy miként boldogul az illető az életében.

Henry tartózkodó ember volt, de a legszorosabb kapcsolatainak szentelte magát, különös tekintettel Rosára és a gyermekeikre, és ezek a kapcsolatok mély biztonságérzetet nyújtottak számára. Emellett alkalmazott bizonyos hathatós problémamegoldó mechanizmusokat is, amelyeket az alábbiakban tárgyalni fogunk. Az érzelmi biztonság és a hatékony problémamegoldás e kombinációjára építve Henry újra és újra arról tudott beszámolni, hogy „boldog” vagy „nagyon boldog” volt, még a legnehezebb időszakokban is, és ezt tükrözi egészsége, valamint magas kora is.

2009-ben, öt évvel azután, hogy Charlotte meglátogatta Henry és Rosa otthonát, és hetvenegy évvel a kutatás első interjúját követően Henry legnagyobb félelme valóra vált: Rosa elhunyt. Alig hat héttel később Henry is követte.

A családi örökséget azonban lányuk, Peggy továbbviszi. Nemrég ült le egy interjúra a bostoni irodánkban. Peggy huszonkilenc éves kora óta boldog párkapcsolatban él párjával, Susannal, és most, ötvenhét évesen sem panaszkodik magányra, valamint jó egészségnek örvend. Megbecsült általános iskolai tanárnő, és aktív tagja a közösségének. Ám az út, amelyen eljutott életének e boldog időszakához, megrázó és hősies, és később még vissza is térünk rá.

EGY ÉLETRE SZÓLÓ BEFEKTETÉS

Vajon mi volt az Henry és Rosa életszemléletében, ami lehetővé tette számukra, hogy úrrá legyenek a nehézségeken? És miért érdemes Henry és Rosa története – vagy a harvardi kutatásban szereplő bármelyik élettörténet – arra, hogy időt és figyelmet szenteljünk neki?

Amikor azt szeretnénk megérteni, hogy mi történik az emberekkel életük során, szinte lehetetlen átfogó képet kapni a teljes életekről: a meghozott döntésekről, arról, hogy milyen utakat követtek, és hogy ezek hová vezették őket. Az emberi életről szerzett ismereteink túlnyomó része onnan származik, hogy megkérjük rá az embereket, hogy idézzék fel a múltat, ám az emlékeik hiányosak. Próbáljunk csak visszaemlékezni arra, hogy mit vacsoráztunk múlt kedden, vagy hogy kivel beszéltünk tavaly ugyanezen a napon, és máris láthatjuk, hogy életünk mekkora része esett ki az emlékezetünkből. Minél több idő telik el, annál több részletet elfelejtünk, és a kutatások tanúsága szerint egy esemény felidézése valójában megváltoztathatja a róla alkotott emlékünket. Egy szó mint száz, az emberi memória mint a múltbeli események tanulmányozásának eszköze a legjobb esetben is pontatlan, a legrosszabb esetben pedig invencióra épül.

De mi lenne, ha egész életeket figyelhetnénk meg, ahogyan az időben kibontakoznak? Mi lenne, ha tanulmányozhatnánk az embereket tizenéves koruktól egészen az öregkorukig, hogy lássuk, mi az, ami igazán számít az adott személy egészsége és boldogsága szempontjából, és hogy mely befektetéseik térülnek meg igazán?

Mi megtettük ezt.

A harvardi kutatás nyolcvannégy éve – és mind a mai napig – nyomon követi ugyanazokat az embereket, munkatársaink pedig több ezer kérdést tettek fel és több száz mérést végeztek, hogy kiderítsék, mi az, ami valóban egészségessé és boldoggá teszi az embereket. A hosszú évek alatt, miközben ezeket az életeket tanulmányoztuk, egyetlen döntő tényező emelkedett ki következetesen és erőteljesen a fizikai és mentális egészség, valamint a hosszú élettartam tekintetében. Ellentétben azzal, amit sokan gondolnának, ez nem a sikeres karrier, a testmozgás vagy az egészséges táplálkozás. Félreértés ne essék, ezek a dolgok nagyon is sokat számítanak. Egy tényező azonban folyamatosan igazolja a széles körű és tartós fontosságát.

A jó kapcsolatok.

Ami azt illeti, a jó kapcsolatok kellőképp szignifikánsnak bizonyultak ahhoz, hogy ha a harvardi kutatás mind a nyolcvannégy évét egyetlen életelvben, egyetlen olyan életbefektetésben kellene összefoglalnunk, amelyet számos egyéb tanulmány hasonló megállapításai is alátámasztanak, akkor ez a következő lenne:

A jó kapcsolatok egészségesebbé és boldogabbá tesznek minket. Pont.

Ha tehát meg akarjuk hozni a döntést, azt az egyetlen döntést, amely leginkább biztosíthatja az egészségünket és a boldogságunkat, a tudomány álláspontja szerint a szívélyes kapcsolatok ápolását kell választanunk. Mindenféle kapcsolatét. Amint alább megmutatjuk, ezt a döntést nemcsak egyetlenegyszer kell meghozni, hanem újra és újra, másodpercről másodpercre, hétről hétre, évről évre. Erről a döntésről egyik kutatás a másik után állapította meg, hogy hozzájárul a tartós örömhöz és virágzó élethez. Azonban nem mindig könnyű ezt a döntést meghozni. Emberi lényekként még a legjobb szándékunk dacára is akadályokat támaszthatunk saját magunk számára, hibákat követünk el, és sérelmeket szenvedünk el azoktól, akiket szeretünk. A jó élethez vezető út végső soron nem könnyű, de a benne rejlő váratlan fordulatok leküzdése teljes mértékben megvalósítható. A Harvard felnőttkori fejlődésről szóló kutatása pedig megmutathatja a helyes irányt.

KINCS A BOSTONI WEST ENDEN

A felnőttkori fejlődés harvardi kutatása akkor vette kezdetét Bostonban, amikor az Egyesült Államok éppen a nagy gazdasági világválságból próbált kilábalni. Ahogy az olyan New Deal-projektek, mint a társadalombiztosítás és a munkanélküli-biztosítás egyre nagyobb lendületet kaptak, úgy nőtt az érdeklődés annak megértése iránt, hogy milyen tényezők hatására boldogulnak jobban az emberek, szemben azzal, hogy milyen tényezők miatt vallanak kudarcot. Ez az újfajta érdeklődés arra késztetett két, egymástól független bostoni kutatócsoportot, hogy kutatási projekteket indítsanak, amelyek szorosan követnek két nagyon különböző fiúcsoportot.

Az első a Harvard College 268 másodéves hallgatójából álló csoport volt, akiket azért választottak ki, mert valószínűnek tartották, hogy egészséges és kiegyensúlyozott férfiakká válnak. Arlie Bock, a Harvard új higiénés oktatója, egyszersmind a Hallgatói Egészségügyi Szolgálat vezetője a kor szellemének megfelelően – de jóval megelőzve kortársait az orvosszakmában – a kutatást nem arra a kérdésre akarta összpontosítani, hogy mi teszi az embereket beteggé, hanem inkább arra kívánta irányítani a figyelmet, hogy mi teszi őket egészségessé. A vizsgálatba beválogatott fiatalembereknek legalább a fele csak ösztöndíj révén, illetve munka vállalásával tudta megfizetni a tandíjat, hogy a Harvardra járhasson, néhányuk pedig jómódú családból származott. Akadtak, akiknek a gyökerei az amerikai állam alapításáig nyúltak vissza, 13 százalékuk pedig második generációs bevándorló volt.

A második csoportot 456 bostoni belvárosi fiú alkotta, olyanok, mint Henry Keane, akiket más okból választottak ki: ezek a gyerekek Boston legproblémásabb családjaiban és leghátrányosabb helyzetű környékein nőttek fel, de tizennégy éves korukra többnyire sikerült elkerülniük a fiatalkori bűnözéshez vezető utat, amelyre jó néhány kortársuk rátévedt. E serdülők több mint 60 százalékának legalább az egyik szülője bevándorolt az Egyesült Államokba, legtöbbjük Kelet- és Nyugat-Európa szegény területeiről, valamint a Közel-Keletről, például Szíriából és Törökországból. Gyökértelenségük és bevándorlóstátuszuk következtében kétszeresen is marginalizálódtak. Sheldon és Eleanor Glueck, egy ügyvéd, illetve egy szociális munkás kezdeményezte ezeket a kutatásokat, melynek során azt igyekeztek megérteni, hogy milyen életkörülmények óvták meg ezeket a fiúkat attól, hogy bűnelkövetőkké váljanak, és mi az oka, hogy sikerrel jártak.

Ez a két kutatás külön-külön és eltérő célokkal indult, de később egyesítették őket, és mára egyazon cím alatt futnak.

Amikor egyesítették a kutatásaikat, az összes belvárosi és harvardi résztvevőt meginterjúvolták. Orvosi vizsgálatokat végeztek rajtuk. A kutatók elmentek az otthonukba, és interjút készítettek a szüleikkel. Aztán ezekből a tinédzserekből felnőttek lettek, akik különféle életutakat jártak be. Gyári munkások, ügyvédek, kőművesek és orvosok váltak belőlük. Némelyikük alkoholista lett. Némelyiküknél skizofrénia alakult ki. Néhányan megmászták a társadalmi ranglétrát a legaljáról egészen a csúcsig, és néhányan az ellenkező irányba tették meg ezt az utat.

A harvardi kutatás elindítói megdöbbenéssel vegyes örömmel látnák, hogy a kutatás még ma is folytatódik, és olyan egyedülálló és fontos eredményeket hoz, amilyeneket ők maguk sem tudtak volna elképzelni. Mi pedig, mint a jelenlegi kutatásvezető (Bob) és társigazgató (Marc), hihetetlenül büszkék vagyunk arra, hogy bemutathatunk néhányat ezekből az eredményekből.

EGY OPTIKA, AMELY KÉPES ÁTLÁTNI AZ IDŐN

Az emberi lények tele vannak meglepetésekkel és ellentmondásokkal. Nem mindig viselkedünk észszerűen, még (vagy talán különösen) önmagunk számára sem. A harvardi kutatás egyedülálló és praktikus eszközt ad a kezünkbe, hogy némileg tisztább képet kapjunk erről a természetes emberi rejtélyről. Ebben a tudományos kontextus gyors áttekintése lehet segítségünkre.

Az emberi egészséggel és viselkedéssel kapcsolatos kutatásokat általában kétféleképpen lehet végezni: „keresztmetszeti” és „longitudinális” formában. A keresztmetszeti vizsgálatok egy adott pillanatban kiemelnek egy szeletet a világból, és úgy veszik szemügyre, hasonlóan ahhoz, ahogyan egy réteges tortába vágunk bele, hogy megnézzük, miből áll. A legtöbb pszichológiai és egészségügyi vizsgálat ebbe a kategóriába tartozik, mert ez költséghatékonyan elvégezhető. Véges mennyiségű időt vesz igénybe, és kiszámítható költségekkel jár. De van egy alapvető korlátja, amit Bob szeret azzal a régi viccel illusztrálni, hogy ha csak keresztmetszeti felmérésekre hagyatkoznánk, akkor arra a következtetésre kellene jutnunk, hogy Miamiban vannak olyan emberek, akik kubainak születnek, és zsidóként halnak meg. Más szóval, a keresztmetszeti vizsgálatok „pillanatfelvételek” az életről, és arra késztethetnek minket, hogy összefüggéseket lássunk két, egymással össze nem függő dolog között, mert kihagynak egy döntő változót: az időt.

A hosszú távú kutatások viszont pont olyanok, amilyennek hangzanak. Hosszúak. Életeket vizsgálnak az idő múlásával. Ennek két módja van. Az elsőt már említettük, és ez a leggyakoribb: megkérjük az embereket, hogy idézzék fel a múltat. Ezt nevezik retrospektív vagy visszatekintő vizsgálatnak.

Azonban, mint említettük, ezek a tanulmányok a memóriára támaszkodnak. Vegyük Henry és Rosa esetét. A 2004-es egyéni interjúk során Charlotte mindkettőjüket külön-külön megkérte, hogy írják le, mikor találkoztak először. Rosa elmesélte, hogyan csúszott el a jégen Henry teherautója előtt, hogyan segítette fel Henry, és hogyan látta meg őt később egy étteremben, néhány barátja társaságában.

– Vicces volt, és jót nevettünk rajta – mondta Rosa –, mert két különböző színű zoknit viselt, én pedig arra gondoltam: „Ez a fiú de rossz formában van, szüksége lenne olyasvalakire, mint én!”

Henry szintén emlékezett arra, hogy Rosa elcsúszott a jégen.

– Aztán valamikor később megpillantottam őt egy kávézóban – mondta –, és rajtakapott, hogy a lábát bámulom. De csak azért néztem, mert két különböző színű harisnyát viselt, egy pirosat és egy feketét.

A párok között gyakori az efféle nézeteltérés, és valószínűleg mindenki számára ismerős, aki már élt hosszú távú kapcsolatban. Nos, amikor nem értünk egyet a partnerünkkel a közös életünk tényeivel kapcsolatban, egy visszatekintő vizsgálat kudarcának vagyunk a tanúi.

A harvardi kutatás nem visszatekintő, hanem előretekintő. Résztvevőinket a jelenlegi életükről kérdezzük, nem pedig arról, hogy az életük milyen volt. Akárcsak Henry és Rosa esetében, néha a múltra vonatkozóan is felteszünk kérdéseket, hogy tanulmányozzuk az emlékezet természetét, azt, hogy az eseményeket miképpen dolgozzuk fel, és aztán miképpen emlékszünk majd vissza rájuk, de általában a jelenre vagyunk kíváncsiak. Ebben az esetben tulajdonképpen tudjuk, hogy a zokni-/harisnyatörténet melyik verziója a helytállóbb, mert Henrynek is feltettük már a kérdést, hogy miképpen találkozott Rosával abban az évben, amikor összeházasodtak.

– Felemás zoknit viseltem, és ő észrevette – mondta 1954-ben. – Ma már nem engedné, hogy ez megtörténjen.

Az efféle egész életre kiterjedő előretekintő kutatások rendkívül ritkák. A résztvevők kilépnek a kutatásból, megváltoztatják a nevüket, vagy elköltöznek anélkül, hogy a kutatókat értesítenék. A finanszírozás megszűnik, a kutatók elveszítik az érdeklődésüket. A legtöbb sikeres előretekintő hosszú távú vizsgálatban átlagosan a résztvevők 30-70 százaléka marad benn. Némelyik effajta vizsgálat csupán néhány évig tart. A harvardi kutatás 84 éven keresztül 84 százalékos részvételi arányt tartott fenn, és mindmáig jó egészségnek örvend.

RENGETEG KÉRDÉS. DE TÉNYLEG. RENGETEG.

Hosszú távú kutatásunk minden egyes élettörténete a résztvevő egészségén és szokásain alapszik: az időben térképezi föl az élete fizikai tényeit és a viselkedését. Ahhoz, hogy teljességében felmérjük az egészségük történetét, rendszeresen gyűjtünk információkat a testsúlyról és a testmozgás mennyiségéről, a dohányzási és ivási szokásokról, a koleszterinszintről, a műtétekről, a szövődményekről. A teljes egészségügyi nyilvántartásukat számon tartjuk. Egyéb alapvető tényeket is rögzítünk, mint például a foglalkoztatásuk jellegét, a közeli barátaik számát, a hobbijaikat és a szabadidős tevékenységeiket. Mélyebb szinten olyan kérdéseket dolgozunk ki, amelyekkel a szubjektív tapasztalataikat és az életük kevésbé számszerűsíthető aspektusait vizsgáljuk. Rákérdezünk, hogy mennyire elégedettek a munkájukkal és a házasságukkal, rákérdezünk a konfliktusmegoldások módszereire, a házasságok és válások, a gyermekszületések és a halálesetek pszichológiai hatásaira. Megkérdezzük őket az édesanyjukkal és édesapjukkal kapcsolatos legkedvesebb emlékeikről, a testvéreikhez fűződő érzelmi kötődésükről (vagy annak hiányáról). Arra kérjük őket, hogy részletesen írják le nekünk életük mélypontjait, és mondják el, hogy kit hívhatnak fel – már ha egyáltalán van kit felhívniuk –, ha az éjszaka közepén felriadnak.

Felmérjük spirituális meggyőződéseiket és politikai preferenciáikat, templomlátogatási szokásaikat és részvételüket a közösségi tevékenységekben, az életcéljaikat és az aggodalmaik forrásait. Sokan vettek részt közülük háborúban, harcoltak és öltek, látták elesni a barátaikat; első kézből származó beszámolóik és reflexióik állnak rendelkezésünkre ezekről a tapasztalatokról.

Kétévente hosszú kérdőíveket küldünk nekik, amelyekben lehetőség van nyílt végű és személyre szabott válaszokat adni, ötévente összegyűjtjük az orvosaiktól a teljes egészségügyi dokumentációjukat, és körülbelül tizenöt évente találkozunk velük személyesen, mondjuk, egy floridai verandán vagy egy észak-wisconsini kávézóban. Jegyzeteket készítünk arról, hogyan néznek ki és hogyan viselkednek, milyen a szemkontaktusuk, az öltözködésük, és milyenek az életkörülményeik.

Tudjuk, hogy kiknél alakult ki alkoholizmus, és kik vannak leszokóban. Tudjuk, ki szavazott Reaganre, ki Nixonra, ki John Kennedyre. Ami azt illeti, mielőtt a Kennedy Könyvtár megszerezte volna az aktáit, azt is tudtuk, hogy Kennedy kire szavazott, mert ő is a résztvevőink egyike volt.

A szülőket mindig megkérdeztük, hogy vannak a gyerekeik. Manapság magukat a gyerekeket kérdezzük – a baby boomer generációhoz tartozó nőket és férfiakat –, és azt reméljük, hogy egy nap majd a gyerekeik gyerekeit is megkérdezhetjük.

Rendelkezünk vérmintákkal, DNS-mintákkal és rengeteg EKG-, fMRI-, EEG-felvétellel, valamint egyéb agyi képalkotó eljárásokról készült jelentéssel. Még huszonöt valódi agyunk is van, amelyeket a résztvevők adományoztak nekünk a nagylelkűség utolsó aktusaként.

Azt nem tudhatjuk, hogy mindezt hogyan használják fel a jövőbeli kutatások során, vagy hogy egyáltalán felhasználják-e. A tudomány – akárcsak a kultúra – folyamatosan fejlődik, és bár a kutatás múltjából származó adatok többsége hasznosnak bizonyult, a leggondosabban mért változók némelyikét a korai időszakban csak alapvetően hibás feltételezések következtében tették vizsgálat tárgyává.

1938-ban például a testtípust az intelligencia, sőt az életelégedettség fontos előrejelzőjeként tartották számon (az atletikus testalkatúakról úgy vélték, hogy a legtöbb területen előnyben vannak). Úgy gondolták, hogy a koponya alakja és domborulatai kifejezik a személyiséget és a szellemi képességeket. Valamilyen oknál fogva az egyik kezdeti felvételi kérdés az volt, hogy „Ön csiklandós-e?”, és ezt a kérdést, biztos, ami biztos, még negyven éven át feltettük.

Nyolc évtizedes távlatból ma már tudjuk, hogy ezek az elképzelések a meglehetősen elborultaktól a teljesen tévesekig terjednek. Lehetséges, sőt valószínű, hogy a ma gyűjtött adatok némelyikét nyolcvan év múlva is hasonló megrökönyödéssel vagy fenntartásokkal fogjuk szemlélni.

A lényeg az, hogy minden kutatás a maga korának és az azt végző embereknek a terméke. A harvardi kutatás esetében ezek az emberek többnyire fehérek, középkorúak, iskolázottak, heteroszexuálisak és férfiak voltak. A kulturális előítéletekből kifolyólag, valamint azért, mert Boston városának és a Harvard College-nak 1938-ban szinte kizárólag fehér lakói voltak, a kutatás alapítói azt a kényelmes utat választották, hogy csakis más fehér férfiakat vizsgáltak. Ezzel a közös történettel a harvardi kutatásnak is meg kell birkóznia, még akkor is, ha azon dolgozunk, hogy mindezt orvosoljuk. És bár vannak olyan megállapítások, amelyek csakis a kutatást az 1930-as években elindító két csoport valamelyikére, vagy mindkettőre vonatkoznak, ezek a szűk körű megállapítások nem szerepelnek ebben a könyvben. Szerencsére most már össze tudjuk vetni az induláskori kutatás eredményeit a saját, kibővített mintánkkal (amely az eredeti résztvevők feleségeit, fiait és lányait is magába foglalja), valamint olyan kutatásokkal is, amelyek sokkal változatosabb kulturális és gazdasági hátterű, nemi identitású és etnikumú emberekkel dolgoztak. A következő oldalakon azokat az eredményeket fogjuk hangsúlyozni, amelyeket más tanulmányok is megerősítenek: olyan eredményeket, amelyek igaznak bizonyultak a nőkre, a színes bőrűekre, a magukat LMBTQ+-nak vallókra, a társadalmi-gazdasági csoportok teljes skálájára világszerte – azaz mindannyiunkra. E könyv célja, hogy elénk tárja mindazt, amit az emberi állapotról tanultunk, hogy megmutassa, mit mond a harvardi kutatás az élet egyetemes tapasztalatáról.

Marc több mint huszonöt éve tanít egy női főiskolán, és minden évben diákok újabb okos, izgatott csoportja kéri, hogy részt vehessen a jóllétről és az emberi élet időbeli alakulásáról szóló kutatásában. Az Indiából származó Ananya egyike volt ezeknek a diákoknak. Őt különösen a viszontagságok és a felnőttkori jóllét közötti összefüggések érdekelték. Marc mesélt Ananyának a kutatás gazdag adattáráról, amely több száz ember egész felnőttkori életét felöleli. Azonban ők férfiak voltak, fehérek, és több mint hét évtizeddel Ananya előtt születtek. Ananya azon töprengett, hogy vajon miféle tanulságokat vonhatna le tőle ennyire különböző emberek – különösképp régen született idős fehér férfiak – életéből.

Marc azt javasolta, hogy a hétvégén olvassa át a kutatás egyetlen résztvevőjének az aktáit, és a következő héten újra beszéljenek. A következő találkozóra Ananya lelkesedéssel telve érkezett, és mielőtt Marc bármit is kérdezhetett volna, kijelentette, hogy a kutatómunkáját a harvardi kutatásban részt vevő férfiakról akarja végezni. Az olvasott aktákban dokumentált élet gazdagsága gyakorolt rá ilyen meggyőző hatást. Annak ellenére, hogy ennek az egyetlen résztvevőnek az életkörülményei oly sok mindenben különböztek az övétől – egy másik kontinensen nőtt fel, a bőre fehér volt, és nem barna, férfiként, és nem nőként azonosította magát, valamint soha nem járt egyetemre –, Ananya saját magát látta tükröződni a férfi pszichológiai tapasztalataiban és megmérettetéseiben.

Ez a történet szinte minden évben megismétlődik; az utóbbi néhány évben még gyakrabban, mivel a pszichológia és az azon túli világ egyaránt számol az etnikai és kulturális háttérrel kapcsolatos súlyos, folyamatos egyenlőtlenségekkel. Bob maga is hasonlóképpen hezitált, amikor először felkérték, hogy csatlakozzon új vezetőként a kutatáshoz. Neki is voltak kételyei ezen életek relevanciájával és néhány kutatási módszer furcsaságaival kapcsolatban. Egy hétvégét arra szánt, hogy átolvasson néhány aktát, és azonnal megragadta a dolog, akárcsak Ananyát. Ahogy ezzel reményeink szerint önök is ugyanígy lesznek.

Egy egész évszázad telt el azóta, hogy az első generációs résztvevőink megszülettek, de az emberek ugyanolyan bonyolultak maradtak, és a munka soha nem ér véget. Miközben a kutatás folytatódik a következő évtizedben is, információgyűjtésünket tovább finomítjuk és bővítjük annak jegyében, hogy minden egyes adat, minden egyes személyes reflexió vagy pillanatnyi érzés teljesebb képet alkot az emberi állapotról, és segíthet megválaszolni olyan jövőbeli kérdéseket, amelyeket jelenleg még el sem tudunk képzelni. Természetesen az emberi életről alkotott kép soha nem lehet teljes.

De azt reméljük, hogy velünk tart, miközben az emberi fejlődés néhány nehezen megfogható kérdését járjuk körül. Ilyen kérdés például, hogy miért tekinthetők az emberi kapcsolatok a virágzó élet kulcsának. Vagy hogy milyen kora gyermekkori tényezők gyakorolnak hatást a fizikai és mentális egészségre az életút közepén és végén? Milyen tényezők állnak a legerősebb összefüggésben a hosszabb élettartammal? És az egészséges kapcsolatokkal? Röviden:

MI SZÜKSÉGES A JÓ ÉLETHEZ?

A kérdésre, hogy mit várnak az élettől, sokan azt felelik, hogy egyszerűen csak „boldogok akarnak lenni”. Ha őszinte akar lenni, Bob lehet, hogy ugyanígy válaszol erre a kérdésre saját maga számára is. Ez a válasz hihetetlenül elnagyolt, és valahogy mégis mindent elmond. Marc valószínűleg elidőzne egy másodpercig, majd azt mondaná: „Ennél azért többről van szó.”

De vajon mit jelent a boldogság? Hogyan nézne ki az önök életében?

Az egyik módja annak, hogy választ kapjunk erre a kérdésre, az lehet, hogy egyszerűen megkérdezzük az embereket, hogy mi tenné őket boldoggá, és aztán megtaláljuk a közös pontokat. Azonban, mint az alábbiakban látni fogjuk, a kellemetlen igazságok egyike, amelyeket mindannyian jobban tennénk, ha elfogadnánk, hogy az emberek borzalmasan rosszul tudják, hogy mi a jó nekik. Erre később még kitérünk.

A kérdésre adott válaszoknál fontosabbak azok a ki nem mondott és internalizált mítoszok, amelyek arról szólnak, hogy mi teszi boldoggá az életet. Sok ilyen mítosz van, de a legfontosabb ezek között az az elképzelés, hogy a boldogság olyasvalami, amit el lehet érni. Mintha ez valami díj lenne, amit bekeretezhetünk és kiakaszthatunk a falra. Vagy egy célállomás, ahová végre megérkezünk, miután leküzdöttünk minden utunkba kerülő akadályt, és aztán csak lézengünk egész hátralévő életünkben.

Ez természetesen nem így működik.

Több mint kétezer évvel ezelőtt Arisztotelész használt egy olyan kifejezést, amelyet a pszichológia ma is széles körben alkalmaz: az eudaimóniát. Ez a mélységes jóllét olyan állapotra utal, amelyben az ember úgy érzi, hogy az életének van értelme és célja. Gyakran szembeállítják a hedóniával (innen ered a hedonizmus szó), amely a különféle élvezetek múló boldogságára utal. Másképp fogalmazva, ha a hedonikus boldogság az, amire azt mondjuk, hogy jól érezzük magunkat, akkor az eudaimonikus boldogság pedig az, amire azt mondjuk, hogy az élet jó. Ez az az érzés, hogy az életünk, függetlenül attól, hogy mennyire élvezetes vagy nyomorúságos, ezen a pillanaton túl is ér valamit, és értékes számunkra. Ez az a fajta jóllét, amely a hullámvölgyekben és a hullámhegyeken is kitart.

Semmi ok az aggodalomra, a továbbiakban nem fogjuk az „eudaimonikus boldogságunk” kifejezést szajkózni. De röviden tisztázzuk, hogy miről fogunk beszélni, és hogy mit jelent.

Egyes pszichológusok ellenzik a „boldogság” kifejezés használatát, mert az bármit jelenthet az átmeneti örömtől kezdve az eudaimonikus cél szinte mitikus érzéséig, amit a valóságban keveseknek sikerül elérniük. Így a boldogság helyett olyan árnyaltabb kifejezések váltak elterjedtté a népszerű pszichológiai irodalomban, mint a „jóllét”, a „wellness”, a „boldogulás” és a „virágzás”. Ebben a könyvben mi is ezeket a kifejezéseket használjuk. Marc különösen kedveli a boldogulás és a virágzás kifejezéseket, mert ezek inkább egy aktív és állandó állapotra utalnak, semmint hangulatra. Időnként azonban még mindig a „boldogság” szót használjuk, azon egyszerű oknál fogva, hogy az emberek így beszélnek az életükről. Senki nem azt kérdezi, hogy: „Mi újság az emberi virágzásoddal?” Azt kérdezzük: „Boldog vagy?” És alkalmi beszélgetések során mindketten így beszélünk a kutatásainkról is. Az egészségről és a boldogságról, az értelemről és a célról beszélünk. De eudaimonikus boldogságra gondolunk. És dacára a kifejezéssel kapcsolatos bizonytalanságoknak, ha az emberek elgondolkodnak azon, hogy mit is jelent valójában, akkor kiderül, hogy ez egy természetes szófordulat. Amikor egy házaspár az újonnan született unokája kapcsán kijelenti, hogy „nagyon boldogok vagyunk”, vagy amikor valaki a terápián a házasságát „boldogtalannak” nevezi, egyértelmű, hogy a szó egy tartós életminőségre utal, nem csak egy múló érzésre. Ebben a szellemben használjuk a kifejezést ebben a könyvben.

AZ ADATOKTÓL A MINDENNAPI ÉLETIG

Felmerülhet a kérdés, hogy miképpen lehetünk ennyire biztosak abban, hogy a kapcsolatok ilyen központi szerepet játszanak az egészségünkben és a boldogságunkban. Hogyan lehet a kapcsolatokat elválasztani a gazdasági megfontolásoktól, a jó vagy rossz sorstól, a nehéz gyermekkortól, vagy bármely más fontos körülménytől, amely napról napra befolyásolja, hogyan érezzük magunkat? Valóban lehetséges-e válaszolni arra a kérdésre, hogy mi szükséges a jó élethez?

Több száz teljes élet szemügyre vételét követően megerősíthetjük azt, amit legbelül már mindannyian tudunk, miszerint rengeteg tényező járul hozzá egy ember boldogságához. A gazdasági, társadalmi, lélektani és egészségügyi tényezők egyensúlya összetett, és állandóan változó. Ritkán lehet teljes bizonyossággal kijelenteni, hogy egyetlen tényező okozza valamelyik eredményt, és az emberek mindig meg fognak lepni minket. Ennek ellenére valóban létezik válasz erre a kérdésre. Ha időről időre nagy számú emberre és tanulmányra kiterjedően többször is megnézzük ugyanazon adatokat, mintázatok kezdenek kialakulni, és az emberi boldogulás előrejelzései egyértelművé válnak. Az egészségnek és a boldogságnak számos előrejelzése van a helyes táplálkozástól a testmozgáson át a jövedelemszintig, és ezek közül kiemelkedik a jó kapcsolatokkal teli élet a maga erejével és állandóságával.

A harvardi kutatás nem az egyetlen több évtizedes hosszú távú vizsgálat a világon az ember pszichológiai gyarapodásáról, mi pedig következetesen és tudatosan figyelemmel kísérünk más kutatásokat is, hogy kiderítsük, a megállapítások különböző korszakokban és különböző típusú emberek között is megállják-e a helyüket. Minden egyes kutatásnak megvannak a maga jellemző sajátosságai, ezért a több kutatás révén is megismétlődő eredmények tudományosan meggyőzőnek bizonyulnak.

Néhány fontos példa egyéb hosszú távú vizsgálatokra, amelyek több tízezer embert képviselnek:

A brit kohorszvizsgálatok [British Cohort Studies] öt nagy, országosan reprezentatív, meghatározott születési évű csoportot foglalnak magukba (kezdve a közvetlenül a második világháború után született baby boomerek csoportjával, legújabban az évezred elején született gyermekek csoportjáig), és egész életük során nyomon követik őket.

A Mills longitudinális kutatás [Mills Longitudinal Study] nők egy csoportját követi az 1958-as érettségijük óta.

A Dunedin multidiszciplináris egészségügyi és fejlődési kutatás [Dunedin Multidisciplinary Health and Development Study] egy új-zélandi kisváros újszülötteinek 91 százalékát ölelte föl 1972-ben, akik immár középkorúak, és a vizsgálat mindmáig követi őket (újabban pedig a gyermekeikre is kiterjed).

A Kauai longitudinális kutatás [Kauai Longitudinal Study] három évtizeden át tartott, és a Hawaiihoz tartozó Kauai szigetén 1955-ben született összes gyermeket felölelte, akiknek többsége japán, filippínó és hawaii származású volt.

A 2002-ben megkezdett Chicagói egészségügyi, öregedési és társadalmi kapcsolati kutatás (CHASRS, Chicago Health, Aging and Social Relations Study) több mint egy évtizeden keresztül intenzíven tanulmányozta a középkorú férfiak és nők egy változatos csoportját.

Az Egészséges idősödés egy egész életen át sokszínű szomszédságban (HANDLS, Healthy Aging in Neighborhoods of Diversity Across the Life Span) elnevezésű kutatás 2004 óta vizsgálja a Baltimore városában élő több ezer fekete és fehér (35 és 64 éves kor közötti) felnőtt egészségi állapotában tapasztalható egyenlőtlenségek természetét és forrásait.

Végezetül az 1947-ben induló Diáktanács-kutatás [Student Council Study] elkezdte nyomon követni azon nők és férfiak életét, akiket a Bryn Mawr, a Haverford és a Swarthmore főiskolák diáktanácsi képviselőivé választottak. Ezt a vizsgálatot részben azok a kutatók indították, akik a harvardi kutatást is kidolgozták, és kifejezetten a nők tapasztalatainak megragadására tervezték, akik nem szerepeltek az eredeti kutatás mintájában. Több mint három évtizedig tartott, és a tanulmány eredeti archív anyagát nemrégiben fedezték fel újra. A Diáktanács-kutatás és a harvardi kutatás kapcsolódása révén ebben a könyvben is megismerkedhetünk néhány női résztvevővel.

Mindezek a kutatások, ahogy a miénk is, az emberi kapcsolatok fontosságáról tanúskodnak. Azt bizonyítják, hogy azok az emberek, akik jobban kötődnek a családhoz, a barátokhoz és a közösséghez, boldogabbak és fizikailag egészségesebbek, mint azok, akik kevésbé. Azok az emberek, akik jobban elszigetelődnek, mint amennyire szeretnének, hamarabb veszítik el az egészségüket, mint azok, akik úgy érzik, hogy kapcsolatban állnak másokkal. A magányos emberek rövidebb életet is élnek. Sajnos a másoktól való elszakítottság érzése világszerte egyre nő. Körülbelül minden negyedik amerikai számol be arról, hogy magányosnak érzi magát – több mint hatvanmillió ember. Kínában az utóbbi években jelentősen megnőtt az idősek magányossága, Nagy-Britanniában pedig minisztert neveztek ki a magány problémájának kezelésére, ami komoly közegészségügyi kihívássá vált.

Ők a szomszédaink, a gyermekeink, mi magunk. Számtalan társadalmi, gazdasági és technológiai oka van mindennek, de az okoktól függetlenül az adatok nem is lehetnének egyértelműbbek: a magány és a társadalmi elszigeteltség árnyéka kísérti a modern, „összekötött” világunkat.

Talán most fölmerülhet bennünk a kérdés, hogy lehet-e bármit is tenni a saját életünkkel kapcsolatban. Vajon a tulajdonságok, amelyek szociális vagy félénk emberré tesznek bennünket, csak úgy bele vannak kódolva a személyiségünkbe? Arra ítéltettünk, hogy szeretet vagy magány övezzen minket, hogy boldogok vagy boldogtalanok legyünk? A gyermekkori élményeink örökre meghatározóak számunkra? Sokszor tesznek fel nekünk ilyen kérdéseket. Valójában a legtöbbjük ebből a félelemből fakad: vajon túl késő már számomra?

A kutatás során keményen dolgoztunk azon, hogy választ kapjunk erre a kérdésre. A kutatás korábbi vezetője, George Vaillant pályafutása jelentős részét annak tanulmányozásával töltötte, hogy az életünk kihívásaira adott reakciók – a szembenézés módozatai – megváltozhatnak-e. George és mások munkájának köszönhetően elmondhatjuk, hogy a válasz a „vajon túl késő már számomra?” örök kérdésre egy határozott NEM.

Soha nem késő. Való igaz, hogy a génjeink és a tapasztalataink alakítják azt, ahogyan a világot látjuk, ahogyan más emberekkel érintkezünk, és ahogyan a negatív érzésekre reagálunk. És az is biztosan igaz, hogy a gazdasági felemelkedés és az alapvető emberi méltóság lehetőségei nem mindenki számára egyformán elérhetőek, hogy némelyikünk jelentős hátránnyal születik. De a világban való létezésünk módja nincs kőbe vésve. Inkább homokba van ágyazva. A gyermekkorunk nem a sorsunk. A természetes adottságaink nem a sorsunk. A környék, ahol felnőttünk, nem a sorsunk. A kutatások mindezt világosan igazolják. Semmi, ami az életünkben történt, nem zárja ki, hogy kapcsolatot teremtsünk másokkal, hogy gyarapodjunk, hogy boldogok legyünk. Gyakori vélekedés, hogy amint felnőttünk, ennyi volt – életünk és életmódunk végleges és megváltoztathatatlan. A felnőttkori fejlődéssel kapcsolatos kutatások összességét szemügyre véve azonban azt találjuk, hogy ez így egyszerűen nem igaz. Az érdemi változás lehetséges.

Föntebb használtunk egy bizonyos kifejezést. Olyan emberekről beszéltünk, akik jobban elszigetelődnek, mint amennyire szeretnének. Okkal használjuk ezt a fordulatot: a magány nem csupán a másoktól való fizikai elszigeteltséget jelenti. Az, hogy hány embert ismerünk, nem feltétlenül határozza meg a kötődés vagy a magányosság tapasztalatát. Mint ahogyan az életkörülményeink vagy a családi állapotunk sem. Lehetünk magányosak egy tömegben, és lehetünk magányosak egy házasságban. Sőt, tudjuk, hogy a nagy konfliktusokkal és kevés ragaszkodással járó házasságok rosszabb hatással lehetnek az egészségre, mint a válás.

Sokkal inkább a kapcsolataink minősége az, ami számít. Egyszerűen fogalmazva, a szeretetteljes kapcsolatok közepette élt élet egyaránt védelmezi a testünket és a lelkünket.

A védelmezés fontos fogalom. Az élet nehéz, és néha súlyosan nehezedik ránk. A meleg, kötődésen alapuló kapcsolatok megvédelmezik a testünket a balsors csapásaitól.

Miután a harvardi kutatásban részt vevő személyeket egészen a nyolcvanas éveikig követtük, vissza akartunk tekinteni arra az időszakukra, amikor középkorúak voltak, hogy lássuk, meg lehetett volna-e jósolni, ki lesz boldog, egészséges nyolcvanévesen, és ki nem. Összegyűjtöttünk tehát mindent, amit ötvenéves korukban tudtunk róluk, és azt találtuk, hogy nem az akkori koleszterinszintjük határozta meg, hogy miként fognak megöregedni, hanem az, hogy mennyire voltak elégedettek a kapcsolataikkal. Azok az emberek voltak (mentálisan és fizikailag) a legelégedettebbek nyolcvanéves korukban, akik kiegyensúlyozott kapcsolatokkal rendelkeztek harminc évvel korábban.

Ahogy tovább vizsgáltuk ezt a kapcsolatot, a bizonyítékok egyre csak gyarapodtak. A legboldogabb párkapcsolatban élő, nyolcvanas éveikben járó férfiak és nők arról számoltak be, hogy azokon a napokon is ugyanolyan boldogok maradtak, amikor nagyobb fizikai fájdalmaktól szenvedtek. Amikor azonban a boldogtalan párkapcsolatban élők számoltak be fizikai fájdalomról, a hangulatuk romlott, ami további érzelmi fájdalmat is okozott nekik. Más kutatások is hasonló következtetésekre jutnak a kapcsolatok erőteljes szerepéről. Lássunk néhány árulkodó példát a fent említett longitudinális kutatásokból.

Az Egészséges idősödés egy egész életen át sokszínű szomszédságban (HANDLS) elnevezésű kutatás 3720 fekete és fehér (35–64 éves) felnőtt kohorszát vizsgálva megállapította, hogy azok a résztvevők, akik több társadalmi támogatottságról számoltak be, alacsonyabb mértékű depressziót éltek meg.

A reprezentatív Chicagói egészségügyi, öregedési és társadalmi kapcsolati kutatásban (CHASRS) a kielégítő kapcsolatban élő résztvevők magasabb fokú boldogságról számoltak be.

Az új-zélandi Dunedinben végzett születési kohorszvizsgálat szerint a serdülőkori társadalmi kapcsolatok pontosabban vetítették előre a felnőttkori jóllétet, mint az akadémiai teljesítményt.

És még sorolhatnánk. Azonban a tudomány természetesen nem az emberi tudás egyetlen olyan területe, amely elárul valamit a jó életről. Valójában a tudomány az új jövevény.

AZ ŐSÖK MEGELŐZTEK MINKET

A filozófusok és a vallások évezredek óta hangoztatják, hogy az egészséges kapcsolatok jót tesznek nekünk. Bizonyos értelemben figyelemre méltó, hogy mindazok, akik a történelem során megpróbálták megérteni az emberi életet, mindig nagyon hasonló következtetésekre jutottak. De ez így is van rendjén. Annak ellenére, hogy a technológiáink és kultúráink folyamatosan változnak – jelenleg gyorsabban, mint valaha –, az emberi tapasztalat alapvető aspektusai megmaradnak. Amikor Arisztotelész kidolgozta az eudaimónia eszméjét, nyilván a világgal kapcsolatos megfigyeléseire támaszkodott, ugyanakkor a saját érzéseire is: ugyanazokra az érzésekre, amelyeket ma is megtapasztalunk. Amikor Lao-ce több mint huszonnégy évszázaddal ezelőtt azt mondta: „Minél többet adsz másoknak, annál nagyobb a te gazdagságod”, egy olyan paradoxont fogalmazott meg, amely még mindig velünk van. Ők egy másik korban éltek, de az ő világuk még mindig a mi világunk. Az ő bölcsességük a mi örökségünk, és ezt ki kell használnunk.

Azért említjük ezeket a párhuzamosságokat az ősi bölcsességgel, hogy tudományunkat tágabb kontextusba helyezzük, és kiemeljük e kérdések és megállapítások örök jelentőségét. Néhány kivételtől eltekintve a tudományt nem nagyon érdekelték az ősök vagy a közismert bölcsességek. A tudomány a felvilágosodást követően a saját útjára lépve olyan volt, mint az ifjú hős, aki a tudás és az igazság keresésére indul. Lehet, hogy több száz évbe telt, de az emberi jóllét területén mostanra a teljes körhöz közeledünk. A tudományos ismeretek végre utolérik az ősi bölcsességet, amely túlélte az idők próbáját.

A FELFEDEZÉS RÖGÖS ÚTJA

Kutatásvezetőként és igazgatóhelyettesként mindennap azzal a kérdéssel foglalkozunk, hogy mitől lesz jó az élet. Ahogy teltek az évek, néhány eredmény meglepetést okozott nekünk. Olyan dolgok, amelyeket adottnak vettünk, valójában nem voltak azok. Olyan dolgok, amelyekről azt feltételeztük, hogy hamisak, igaznak bizonyultak. A következő fejezetekben mindezt – vagy legalábbis mindennek jó részét – meg fogjuk osztani önökkel.

A következő öt fejezetben a kapcsolatok elemi természetét tárjuk fel, és konkrétan megmutatjuk, hogyan lehet alkalmazni a könyv legfontosabb tanulságait. Beszélünk arról, hogy az életben elfoglalt helyünk ismerete – hogy hol tartunk az emberi élettartamban – segíthet abban, hogy nap mint nap értelmet és boldogságot találjunk az életünkben. Megbeszéljük a szociális fittség rendkívül fontos fogalmát, és hogy miért ugyanolyan kulcsfontosságú, mint a fizikai fittség. Feltárjuk, hogy a kíváncsiság és a figyelem miként képes javítani a kapcsolatainkat és a jóllétünket; és néhány stratégiát is ajánlunk arra, hogyan kezeljük azt a tényt, hogy társas kapcsolatban létezni a legnagyobb kihívások közé tartozik.

A későbbi fejezetekben az egyes kapcsolattípusok apró részleteibe ássuk bele magunkat: megtárgyaljuk, hogy mi a legfontosabb a hosszú távú bensőséges együttlét során, hogy a korai családi tapasztalatok milyen hatást gyakorolnak a jóllétre, és mit kezdhetünk velük, hogy melyek a munkahelyi kapcsolatok gyakran figyelmen kívül hagyott lehetőségei, és hogy miféle meglepő előnyökkel bírnak a barátságok különféle típusai. És mindezeken keresztül megismertetjük a tudományt, amelyből ezek a felismerések származnak, és megtudjuk, hogy a harvardi kutatás résztvevőinél mindezek a dolgok hogyan játszódtak le a valós életükben, valós időben, közel egy évszázadon keresztül.

Kutatásvezetőként és igazgatóhelyettesként életünk középpontjában a harvardi kutatás áll, valamint az, hogy mit taníthat nekünk a boldogságról. Abban az áldásban (és átokban) van részünk, hogy lenyűgöz bennünket az emberi állapot. Bob pszichiáter és pszichoanalitikus, aki mindennap órákat tölt azzal, hogy emberekkel beszélget a legmélyebb gondjaikról. Amellett, hogy a harvardi kutatást vezeti, fiatal pszichiátereket oktat pszichoterápiára. Harmincöt éve házas, két felnőtt fia van, szabadidejében pedig sok időt tölt meditációval, a zen buddhizmust gyakorolja és tanítja. Marc klinikai pszichológus és egyetemi tanár, aki harminc éve oktat és képez fiatal pszichológusokat és kutatókat. Ő is gyakorló terapeuta, és hosszú ideje házas, két fiúgyermeket nevel. Lelkes sportrajongó, szabadidejében gyakran találkozhatunk vele a teniszpályán (fiatalabb korában pedig a kosárlabdapályán).

Közel harminc évvel ezelőtt kezdődött kettőnk kutatói együttműködése és barátsága. A Massachusettsi Mentális Egészségügyi Központban találkoztunk, egy ikonikus közösségi szervezetben, ahol mindketten mentális betegséggel küzdő emberekkel dolgoztunk, akik hatalmas társadalmi és gazdasági hátrányt szenvedtek. Mindketten úgy éreztük, hogy mind klinikai munkánkban, mind pedig az életút kutatásában arra vagyunk hivatottak, hogy megértsük a sajátunktól nagyon eltérő háttérrel rendelkező emberek tapasztalatait.

Harminc esztendő elteltével még mindig barátok vagyunk, még mindig együttműködünk a kutatásban, és mindent megteszünk azért, hogy a harvardi kutatás hatalmas élettörténetkincsét a második évszázada felé terelgessük. Miközben megismertük ezeket az embereket és családjaikat, továbbra is értékes leckéket kaptunk és kapunk önmagunkról, és arról, hogyan éljük a saját életünket. Ez a könyv kísérlet arra, hogy megosszuk ezeket a tanulságokat, és azt a felbecsülhetetlen értékű ajándékot, amelyet a harvardi kutatás résztvevői adtak a világnak. Végső soron nem csupán a magunkfajta kutatók kedvéért vállalták a részvételt. Mindenkiért tették, bárhol is legyenek. Az ő életük teszi ki ennek a könyvnek a szívét-lelkét.

Már láthattuk, hogy e felismerések szélesebb körben való megismertetése milyen eredménnyel jár. A kutatáshoz kapcsolódó pályafutásunk során több száz előadást tartottunk a felfedezésekről, amelyeket a következő fejezetekben fogunk megosztani, és mindezeket a tapasztalatokat hasznosítottuk alapítványunkban, a Lifespan Research Foundationben; ennek a nonprofit szervezetnek az a célja, hogy az élettartam-fejlődés tapasztalatait a tudományos szaklapokból kiemelve olyan eszközökké alakítsuk át, amelyek segítenek az embereknek jobbá tenni az életüket. Az előadások és workshopok után újra és újra megkeresnek minket a hallgatóság tagjai, hogy elmondják, milyen nagy megkönnyebbülés fogta el őket a tapasztalataink hallatán, mert e tanulságok teljesen világossá tesznek valamit: a jó élet végső soron mégsem mindig elérhetetlen. Nem a távoli jövőben vár ránk, egy álomszerűen sikeres karrier után. Nem úgy működik, hogy csak azután veszi kezdetét, hogy hatalmas pénzösszegre tettünk szert. A jó élet itt van az orrunk előtt, néha csak egy karnyújtásnyira. És most kezdődik.

2.

MIÉRT FONTOSAK A KAPCSOLATOK?

A legjobb ötletek nem árnyas zugokban rejtőznek. Az orrunk előtt vannak, jól látható helyen elrejtve.

Richard Farson és Ralph Keyes

Harvardi kutatás, a „8 napos” kérdőív 6. napja, 2003

Harriet Vaughn, a kutatás résztvevője, 80 éves

Gondoljunk arra az érzésre, ami akkor fog el, ha szeretünk valakit, vagy ha tudjuk, hogy viszontszeretnek. Gondoljunk arra, hogyan éljük meg ezt a testünkben, gondoljuk el a melegség és a biztonság érzését. Most pedig gondoljunk a kapcsolódás hasonló, de ettől eltérő érzésére, amikor egy közeli barátunk segít át egy nehéz időszakon. Vagy a tartós felemelő érzésre, amikor valaki, akit tisztelünk, azt mondja, hogy büszke ránk. Gondoljunk arra, milyen érzés könnyekig meghatódni. Vagy amikor egy kis energialöketet kapunk attól, hogy egy munkatársunkkal összenevetünk. Gondoljunk a fizikai fájdalomra, amikor elveszítünk egy számunkra kedves személyt. Vagy akár arra a pillanatnyi örömre, amikor integetünk a postásnak.

Ezek az érzések, legyenek aprók vagy erőteljesek, egyaránt biológiai folyamatokhoz kapcsolódnak. Éppúgy, ahogy a meleg ételre a pocakunkban, az agyunk a másokkal való pozitív kapcsolatra is hasonlóképpen reagál. Gyakorlatilag azt mondja nekünk: igen, még többet kérek ebből. A pozitív interakció azt üzeni a testünknek, hogy biztonságban vagyunk, csökkenti a fizikai izgalmunkat, és javítja a jóllétünk érzetét. Ezzel szemben a negatív élmények és interakciók azt az érzést keltik bennünk, hogy veszélyben vagyunk, és stresszhormonok, például adrenalin és kortizol termelésére serkentik a szervezetünket. Ezek a hormonok a fizikai reakciók láncolatának részét képezik, amelyek fokozzák az éberséget, és segítenek reagálni a kritikus fontosságú helyzetekre – a „harcolj vagy menekülj” reakcióival. Ezek a hormonok nagyban hozzájárulnak a stressz érzetéhez.

Számítunk ezeknek a stresszhormonoknak és örömérzeteknek a jelzéseire, mivel ezek vezérelnek minket az élet kihívásai és lehetőségei közepette. Kerüljük a veszélyt, keressük a kapcsolatot.

Ezek a jutalmazó és fenyegető helyzetekre adott reakciók hosszú evolúciós múltra tekintenek vissza. A Homo sapiens több százezer éve úgy jár-kel a Földön, hogy ezek a biológiai életvezetési útmutatók belé vannak építve. Az a kis örömérzet, ami akkor tölt el minket, ha egy kisbaba felkacag a bugyuta arckifejezésünkön, biológiailag kapcsolódik ahhoz az érzéshez, amit a távoli őseink megéltek, amikor Kr. e. 100 000-ben megnevettettek egy kisbabát.

Az őskori embereket olyan veszélyek fenyegették, amelyeket ma már el sem tudunk képzelni. Hasonló testük volt, de a kezdetleges technológia csak minimális védelmet nyújtott számukra a környezettel és a ragadozókkal szemben, és nem létezett gyógymód a sérülések vagy más egészségügyi problémák esetén. Egy fogfájás akár halállal is végződhetett. Rövid, kemény és valószínűleg félelmetes életet éltek. És mégis fennmaradtak. Vajon miért?

Ennek egyik fontos oka egy olyan tulajdonság, amelyen a korai Homo sapiens sok más sikeres állatfajjal osztozott: testük és agyuk úgy fejlődött ki, hogy ösztönözze az együttműködést.

Azért maradtak életben, mert társas lények voltak.

Az emberi állat ma sem különbözik sokban ettől, bár a túlélési projekt azóta másféle értelemben és más bonyolultsággal zajlik. Az elmúlt évszázadokhoz képest a 21. században gyorsabban változik az élet, mint valaha, és a bennünket fenyegető veszélyek közül sokat mi magunk idéztünk elő. Az éghajlatváltozással, a növekvő jövedelmi egyenlőtlenséggel és az új kommunikációs technológiák elképesztő összetettségével kapcsolatos kihívások mellett a belső lelkiállapotunkat fenyegető új veszélyekkel is meg kell küzdenünk. A magány minden korábbinál elterjedtebb, és az ősi agyunk, amelyet arra terveztek, hogy a csoportok biztonságát keresse, ezeket a negatív érzéseket életveszélyesnek éli meg, ami stresszhez és betegséghez vezet. A civilizáció évről évre olyan új kihívásokkal szembesül, amelyek még ötven évvel ezelőtt is elképzelhetetlenek lettek volna. Emellett új választási lehetőségeket is kínál, ami azt jelenti, hogy az életutak ma változatosabbak, mint bármikor korábban. De a változások ütemétől és a sokunk előtt álló választási lehetőségektől függetlenül egy tény változatlan: az emberi állat arra evolválódott, hogy kapcsolatban legyen más emberekkel.

Az az állítás, hogy az emberi lényeknek szükségük van szívélyes kapcsolatokra, nem valami érzelgős gondolat. Ez szilárd tény. Tudományos kutatások újra és újra megállapítják, hogy az embernek szüksége van táplálkozásra, szüksége van testmozgásra, szüksége van célokra, és szüksége van