Fordította

Sziklai István

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ant Middleton: Mental Fitness

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title Mental Fitness

Copyright © Ant Middleton 2021

Ant Middleton asserts the moral right to be identified as the author of this work

borítófotó © Andrew Brown Photography

Hungarian translation © Sziklai István, 2023, translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 392 5

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Daróczi Péter

Előkészítés Török Judit

Ebook Hársfai László

Korrektúra László Irén

Ezt a könyvet két nagyon közeli katonabarátomnak, Vérontónak és Betonfejnek ajánlom. Többször harcoltam az oldalukon, és mindketten odatették magukat, amikor szükségem volt rájuk, és amikor a legtöbben hátat fordítottak.
Basszus, ragyogóan éreztük magunkat, nem igaz? De az igazi móka csak most jön…
Felkészülni!

TARTALOM

1. FEJEZET
LEGYÜNK MI  A TÖKÉLETES KATONÁK

2. FEJEZET
ÉPÍTSÜK FEL A BELSŐ ÖNBIZALOM SZILÁRD ALAPJÁT

3. FEJEZET
LEGYÜNK HITELESEK

4. FEJEZET
ÉLJÜNK HELYESEN

5. FEJEZET
AZ ÉLETÜNKET SZERVEZZÜK A CSALÁDUNK KÖRÉ

6. FEJEZET
FOGADJUK EL A KUDARCOT

7. FEJEZET
NE HAZUDJUNK

8. FEJEZET
NE AGGÓDJUNK A JÖVŐ MIATT

9. FEJEZET
TANULJUK MEG SZERETNI A TESTÜNKET

10. FEJEZET
ALAKÍTSUNK KI ERŐS KAPCSOLATOKAT

11. FEJEZET
MI IRÁNYÍTSUK AZ ÉRZELMEINKET, NE AZOK IRÁNYÍTSANAK MINKET

12. FEJEZET
A NEHÉZ IDŐK ELMÚLNAK, A KEMÉNY FÉRFIAK MARADNAK

13. FEJEZET
A FÁJDALOMKÜSZÖB ÁTTÖRHETŐ

14. FEJEZET
TANULJUNK MEG NEMET MONDANI

15. FEJEZET
ÁPOLJUK A SZAKÁLLUNKAT

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

1. FEJEZET

LEGYÜNK MI
A TÖKÉLETES KATONÁK

Egyesítsük a testünket és az elménket.

A FALU ELŐSZÖR csak bézs színű folt volt a távolban. Néhány perc múlva, ahogy a Chinook helikopter közelebb vitt minket, már több részletet tudtam kivenni. A település zöld rizsföldekkel körülvett, poros tégla és vályog volt. A déli szélén sós vizűnek tűnő folyó kígyózott. Ha figyelmesen néztem, ki tudtam venni a falu határában döcögő kopott teherautókat és az utcákon mozgó alakokat. Egyesek áruval megrakott talicskákat toltak, mások a szamaraikat vezették kötőféken. Egyikük sem tudta, mi vár rájuk.

Ráadásul a nap sütött a káprázatosan kéklő égbolton, amelyen csak imitt-amott látszottak felhők. Egy pillanatra leárnyékoltam a szememet, és igyekeztem kizárni a rotor szűnni nem akaró süvítését, és arra gondoltam, hogy mi hozta a tengerészgyalogosok csapatát Afganisztánnak erre a távoli, látszólag jelentéktelen településére.

A hírszerzőink már hetek óta hallottak valami furcsa tevékenységről szóló pletykákat. Eleinte csak egy-két mendemonda jutott el hozzájuk, de fokozatosan kirajzolódott a teljesebb kép. A falu elöljáróitól – akik titokban beszéltek erről – megtudtuk, hogy a helyiek halálra vannak rémülve. Ennyi már elárulta nekünk, hogy valami gyanús dolog folyik. Beszéltek kábítószerről, a felkelők kiképzéséről és rögtönzött robbanószerkezetekről. Azt is elmondták, hogy a tálibok mindenféle illegális felszerelést tárolnak, a falut pedig központként használják, ahonnan a rögtönzött robbanószerkezeteket és fegyvereket terítik. Az egész tevékenység egyetlen falura korlátozódott.

Hát ezt csinálták a rohadékok. Bármit állítanak arról, hogy ők csak meg akarják védeni az egyszerű afgánokat a 9/11 után az országukba érkezett külföldi hitetlenektől, ezek egyszerűen élősködők voltak. Nem törődtek a helyiekkel. Nem érdekelte őket, mekkora veszélynek tették ki ezeket az embereket, vagy mekkora felfordulást okoznak amúgy is bizonytalan és nehéz életükben.

Minket azonban érdekelt. Őszintén hittük, hogy felelősek vagyunk azért, hogy mindent megtegyünk a biztonságuk érdekében. Különben mi értelme lett volna itt lenni? Azt is tudtuk, hogy ki kell gyomlálnunk a tálibokat, ahol felütik a fejüket, ami azzal járt, hogy kötélen egyensúlyoztunk. A lázadók ilyen településeken rendezkedtek be, pontosan azért, mert tudták, hogy minket kötnek a fegyveres erőszak alkalmazásának szabályai. Míg nekünk kötelességünk volt óvni az emberi életet, és ennek megfelelően cselekedni, ők az ott élő földműveseket, szatócsokat, azok feleségeit és gyerekeit használták álcának és élő pajzsnak. Ezt undorítónak találtam.

A legegyszerűbb dolog, amit tehettünk volna, ha felrobbantjuk a helyet, aztán átkutatjuk a romokat. Az amerikaiak a levegőbe röpítették volna az egész kibaszott falut. Megmutatták volna az állítólag itt elrejtett összes fegyvert és robbanószert, és ennyi elég lett volna ahhoz, hogy tönkretegyék az összes többi szegény ördög megélhetését, akik pedig csak boldogulni próbálnak. Vérontás lett volna az ügyből, és bárki vagy bármi kerül az útjukba, az járulékos veszteség. Ám mi nem így akartuk az ügyet lebonyolítani. A fejesek úgy döntöttek, hogy a tengerészgyalogság egyik különítményét küldik, hogy kiderítsék, pontosan mi van. Azért voltunk ott, hogy kérdéseket tegyünk fel, és megtudjuk, mi történik a faluban. Az erőszak alkalmazása csak a végső megoldás lesz.

Az volt a terv, hogy nappal leszállunk a falu melletti bozótosnál, aztán elindulunk a településre, hogy körülnézzünk. Nem számítottunk heves tűzharcra, de nem tudhattuk, mi fogad bennünket. Esetleg a tálibok csapdát állítottak. Esetleg be akarnak csalni minket a falu szűk, kanyargós utcáiba, ahol lelőnek mindenkit. Talán egyikük ott várakozik, kezét a detonátor gombján tartva, hogy felrobbantsa a házilag készített bombát, amely darabokra szaggatna minket, ahogy odaérünk. Nem volt érdemes sokat töprengeni ilyesmiken.

És bármit is mondtak az elöljárók a hírszerzőtisztjeinknek, nem lehettünk biztosak abban, hogy a falusiak barátságosan fogadnak minket. Bárkit keresünk fel, tisztában lesz azzal, hogy a tálibok valószínűleg figyelik, hogy kapcsolatba lépnek-e velünk. Egyetlen rossz lépés elég ahhoz, hogy megbüntessék őt és a családját. A tét tehát nagy volt, így nagyon fontos volt részünkről a koncentrálás. Határozottság kellett, de nem agresszivitás; barátságosság, de ugyanakkor éberség is. Még ha feltételezzük, hogy igaz, amit a lázadók tevékenységéről mondtak, nem valószínű, hogy bárkit tetten érünk – a tálibok hihetetlenül ügyesen tudtak felszívódni a veszély legkisebb jelére is. De ha mindent jól csináltunk, és megtaláljuk, amit mások mondtak, akkor elég felszerelést tudunk lefoglalni ahhoz, hogy komolyan megzavarjuk az ottani akcióikat.

Ahogy elkezdtünk lefelé ereszkedni, mindannyian végigcsináltuk a bevetés során teljesen természetessé vált rutinellenőrzést: ellenőriztük a fegyvereinket, meggyőződtünk róla, hogy a hátizsákunk szíja feszes-e; összenéztünk a mellettünk ülőkkel, hogy lássuk, jól vannak-e. Az adrenalin ismerős bizsergését éreztem: a testem jelezte, hogy készen áll, következzék bármi is. Tudtam, hogy készen állunk a falusiakkal való találkozásra. A kérdés csak az volt, hogy vajon ők is készen állnak-e?

A BOEING CH–47 CHINOOK 30 méter hosszú, súlya 15 000 kilogramm, és két 4733 lóerős hajtóműve van. Olyan hangos, hogy a közelében az ember úgy érzi, mintha a zaj kifejezetten a dobhártyáját ostromolná, és annyi port kavar fel leszálláskor, hogy teljesen megbocsátható, ha az az érzése támad bárkinek, hogy homokviharba került. Mindez annak a leírása, ha az ember történetesen afgán földműves, és két Chinook jelenik meg teljesen váratlanul az égen reggeli után, akkor az rohadtul tönkrevághatja a délelőttjét.

Az egyik pillanatban a falusiak még intézték ügyes-bajos dolgaikat, aztán pánikba esve összevissza kezdtek szaladgálni. Mintha valaki hangyabolyba rúgott volna. Emberek és állatok rohangálnak mindenfelé. Mi csak azok miatt voltunk itt, akik rosszban sántikáltak, de mégis mindannyian úgy reagáltak, mintha az életük közvetlen veszélyben volna.

A káosz csak fokozódott, miután kiugrottunk a helikopterből, és megközelítettük a település határát. A járművek vadul kanyarogtak, ahogy a sofőrök kétségbeesetten próbáltak menekülni, és néha egymásnak ütköztek. Elsüvítettek mellettünk, és próbáltak átugratni a patakokon ütött-kopott verdáikkal, de a járgányaik elakadtak a sárban. A bent ülők kiugrottak, és minden irányba kezdtek futni. Sohasem láttam még ilyet.

A roncsderbi közepette egyvalami világossá vált: valakik készülnek valamire. És bár a faluban szinte mindenki biztosan tudta, hogy mi történik, és kik a felelősek, nyilvánvalóan nem állt szándékukban elég sokáig itt maradni ahhoz, hogy kikérdezzük őket. Nem okozott nehézséget annak megállapítása, hogy a kemény harcosok már elmentek. A falut uraló, dörzsölt bűnözőkre hagyták a fegyverek és a drogok árusítását. Nem az ügyért meghalni kész fanatikusok voltak. Csak megélni akartak valamiből, és elég elkeseredettnek bizonyultak ahhoz, hogy ne sokat törődjenek azzal, hogyan csinálják.

Ugyanakkor a falusiak rémültek is voltak. Úgy érezték, hogy a tálibok és közénk szorultak, akik 30 kilós felszereléssel csörtettünk feléjük. Isten tudja, milyen rémtörténeteket hallottak már a brit fegyveres erőkről – a körülmények nem igazán voltak kedvezőek ahhoz, hogy elsőre jó benyomást keltsünk. Nehéz lehet összebarátkozni egy olyan alakkal, akinél csőre töltött puska van, főleg akkor, ha az imént ugrott ki egy ijesztően nagy helikopterből, és megindult a szülőfaluja felé.

Befelé indultunk a településen, követve a központba tartó, pánikba esett lakosokat a piachoz. Emberek százai tolongtak a bódék körül, szemükben az átható rettegés. Olyan sokan voltak és olyan gyorsan mozogtak, hogy képtelen voltam egyvalakire összpontosítani. A fülemet kiáltások, pastu nyelven elharsogott utasítások és folyamatos csattogások ostromolták – mintha ezernyi robajt kellett volna kiszűrnöm. Minden másodpercben újabb zaj vonta el a figyelmemet. Észrevettem egy fura mozgást a szemem sarkából, és odakaptam a fejem, hogy jobban megnézzem. Ki a franc ez? Ugyanabban a pillanatban éles reccsenés hallatszott. Ez meg mi volt?

Végig ügyeltem arra, hogy ébren figyeljek minden lehetséges veszélyre – a tekintetemmel pásztáztam a piacot körülvevő épületeket. Mi lehet bennük? Láttam-e valami gyanús mozgást? Fedezéket adhat bármelyik abban az esetben, ha a dolgok rosszra fordulnának? Amikor valaki a látóterembe lépett, akkor azt kérdeztem magamtól, hogy különbözik-e a többiektől. Azt az apró hibát kerestem, ami elárulja, hogy valamire készül. A legnagyobb veszélyt gyakran a legkevésbé nyilvánvaló dolgok jelentik. Ilyenkor az ember nem fegyvert keres. Ennél sokkal kisebb dolgokra kell figyelni: milyen valakinek a testtartása, hogyan mozog. Ha egy pasas nyugodtan áll az ajtóban, miközben mindenki más rohangál körülötte, akkor valószínűleg tervez valamit.

Az érzékszerveim teljesen túltöltődtek. Úgy éreztem, mintha az agyamban minden idegsejt működne. Túl nagy volt a zaj és a káosz. Az afgánok úgy viselkedtek, mintha az imént közölték volna velük, hogy pár perc múlva felrobban a világ, én meg közben azt próbáltam kitalálni, mi a franc történik.

Párszor mély lélegzetet vettem, így igyekeztem lelassítani a körülöttem zajló történéseket. Aztán másik rutinellenőrzést kezdtem, ami mostanra már ugyanolyan ismerős lett számomra, mint a fegyverellenőrzés, amelyet a leszállás előtti utolsó másodpercekben elvégeztem. Próbáltam elemezni az érzelmi állapotomat. Mit is éreztem? Miért éreztem így? Mi váltotta ki? Körülnéztem: gyerekeket, nőket, idős falusiakat láttam. Még mindig rémülten bámultak. Láthatták a kezemben a gépkarabélyomat. Körülöttem tapintani lehetett a szorongást.

A hasonló helyzetek a végletekbe hajszolnak. És engem arra képeztek ki, hogy a veszélyre elsöprő erővel válaszoljak. De ha folyton a vörös riasztás állapotában élünk, ami azt harsogja, hogy „ölj meg minden rohadékot, ha csak fenyegetőnek tűnik”, akkor nagyon nehéz lesz nem meghúzni az elsütőbillentyűt, amikor egy rakás kölyök berobban a látóterünkbe.

Tudtam, nem hagyhatom, hogy a testem vegye át az irányítást. Ez most nem „gyakorlat” volt. Alaposan át kellett gondolnom, mit érezhetnek a körülöttem rohangáló afgánok.

Hirtelen rájöttem, hogy a testemben lüktető adrenalin eltűnt. Csak saját légzésem egyenletes, megnyugtató hangja maradt. Abban a pillanatban úgy éreztem, hogy mély kapcsolatot alakítottam ki mindenkivel körülöttem. Olyan volt, mintha valóban érteném őket, és emiatt felelős lennék értük. Rám tört az a hiábavaló vágy, hogy ott és akkor megoldjam minden problémájukat.

Le lettem fegyverezve: arra a környezetre kellett reagálnom, ami körülvett, nem arra, amire számítottam. Ezeknek az embereknek megnyugtatásra volt szükségük; tudniuk kellett, hogy nem fogok semmi meggondolatlanságot elkövetni. Meg kell érteniük, hogy nem fogom bántani őket.

Egy-két másodperc elteltével lenéztem, és csak akkor vettem észre, hogy a fegyveremet a csövével a föld felé tartom.

HÚSZ PERC ELTELTÉVEL a tömeg lecsillapodott, és nekiláthattunk, hogy elvégezzük, amiért ideküldtek minket. Szisztematikusan házról házra jártunk, a kapott kiképzésünknek megfelelően. A nap magasan járt az égen, már régen szétoszlatta a korábban látott felhőket. Megszoktuk ugyan a brutális hőséget azokban a hónapokban, amikor ott voltunk, de ez valami más volt. Ráadásul a feladat is fárasztónak bizonyult. Fizikai munkát végeztünk, amit nehezített a lelki teher, hogy ébernek kell maradnunk. Olyan érzés volt, mintha testünk és elménk is megfeszülne. Láttam, hogy a többiek közül páran már alig bírják a tempót, én pedig hálát rebegtem a pluszedzésért, amit azért csináltam, hogy formába hozzam magam a Különleges Erők válogatójára, aminek terveim szerint az év végén először nekifutok. A végtagjaim sajogtak ugyan, de még mindig ébernek éreztem magam.

Találtunk fegyvereket: AK–47-esek, RPG-k és a szovjet korszakból származó nehéz géppuskák, a tálibok kedvelte DSK-k. Akadtak robbanószerek és detonátorok is. Meg egy csomó pénz is, beleértve a menekülni próbáló autókban eldugott bankjegykötegeket. Nyilvánvaló volt, hogy ezek drogcsempészek. Az egyik járgány egy árokban kötött ki. A másik a folyó felett átívelő kis hídnak ütközött. Nem tudom, hogy kijutott-e belőle bárki is.

Az egész szajrét becipeltük az egyik kis melléképületbe, aztán a levegőbe repítettük. Jó érzés volt. Minden megsemmisített lőszer eggyel kevesebb lövedéket jelentett, amelyet kilőhettek a bajtársainkra, eggyel kevesebb robbanóanyagot, amellyel felrobbanthatták volna őket. Már akkor is az volt a véleményem, hogy nem azért háborúzunk, hogy öljünk, hanem azért, hogy megakadályozzuk a rosszfiúkat abban, hogy életeket oltsanak ki. Ilyen értelemben ez a nap hatalmas siker volt.

Még mindig láttuk a lángoló ellenséges felszerelést és fegyvereket, amikor a Chinookok magasan a falu fölé emelkedtek. Átengedtem magam a megkönnyebbülésnek. Az elmúlt néhány nap kíméletlen feszültsége végre kiengedett, és megpróbáltam feldolgozni mindazt, amit az elmúlt órákban átéltünk. A hadművelet a készségek szokatlanul nagy tárházát igényelte, rengeteget követelt fizikailag és lelkileg is.

Csak arra tudtam gondolni, hogy ez most valami más.

A TESTÜNK VISZ CSATÁBA, de az elménk nyeri meg a harcot.

Az aznapi őrület először döbbentett rá, hogy az erőm nagy része abból fakadt, hogy az elmém és a testem összekapcsolódott.

Kiváló edzettségi állapotom tette lehetővé, hogy legyen az éberség fenntartásához szükséges energiám. A környezetemmel kialakított kapcsolatom pedig azt jelentette, hogy bár az agyam racionális, logikus része azt súgta, hogy a célpont ott van abban az épületben, egy másik része tudta, hogy a szemem sarkából látott pasasnak kell előbb szentelnem a figyelmemet. Az érzelmeim uralása azzal járt, hogy nem adtam át az irányítást a testemnek, és nem hagytam, hogy a kiképzésem vegye át az uralmat; amikor muszáj volt, felül tudtam írni azokat a fizikai impulzusokat, amelyek szinte automatikussá váltak, mint a légzés.

Képes voltam megőrizni a hidegvéremet azokban a feszült pillanatokban a falu főterén, mert szinkronba kerültem önmagammal. És ha szinkronban vagyunk önmagunkkal, akkor a tetteinkkel is. Amikor a háborúban rosszul alakulnak a dolgok, az gyakran azért történik, mert túl nagy a szakadék, ahogy az emberek gondolkodnak, és ahogy cselekszenek. Ugyanez igaz a mindennapi életünkre is. Amikor a mentális és a fizikai részünk nincs összhangban, akkor elveszettnek érezzük magunkat, és ilyenkor támad az az érzésünk, hogy nem sikerül kihozunk magunkból a bennünk rejlő lehetőségeket, vagy egyszerűen csak ugyanazt a rossz döntést hozzuk.

A következő hónapokban és években egyre többet gondolkodtam ezen a témán. Úgy vélem, hogy a legtöbb ember túlságosan gyorsan szétválasztja a testet és az elmét. Úgy neveltek bennünket, hogy azt gondoljuk, ez a kettő valahogy elkülönül egymástól. Ez a hiedelem még abban is megjelenik, ahogyan beszélünk és gondolkodunk. Azt mondjuk: „Testünk van.” Nem, mi vagyunk a test. Az elme a test. Csak történetesen annak a legélesebb eszköze.

Testünk és elménk minden eleme úgy lett megtervezve, hogy harmóniában működjön a többi részével. A legalapvetőbb szinten is egymásra vannak utalva. Az agyam nélkül a szívem nem dobogna tovább. A tüdőm nélkül az agyam nem kapná meg a működéséhez szükséges oxigént.

Ha fizikailag és lelkileg erősek vagyunk, és a két elem szinkronban van, akkor nagyszerű a helyzet. De ha az egyik szenved, az a másiknak is árt. A test olyan, mint egy kiindulási pont az agynak. Az állapota óriási hatással van az elmeállapotunkra. Ha elhízottak vagyunk, annak a testi egészségünk kárát látja, és akkor kizárt, hogy a mentálhigiéniánk ne szenvedjen emiatt. Én ezért vigyázok magamra. Ezért eszem rendesen, alszom eleget, és gondoskodom a kellő testmozgásról.

De ha olyan a testünk, mint egy görög istené, viszont nem fordítottunk időt a mentális erőnlétünk fejlesztésére, akkor azt tapasztaljuk, hogy a testi lehetőségeink határainak felfedezése erősen korlátozott. Mindig az elme a mérleg nyelve. Ez hajtja az egész szervezetet. Ha fejben feladjuk, akkor a testünk többi része is kurva gyorsan követni fogja ezt a példát. De ha az izmaink feladják, ellenben az elménk erős marad, akkor valószínűleg észrevesszük, hogy olyan energiatartalékokat tudunk előhívni, amelyek létezéséről addig sejtelmünk sem volt. A megfelelő mentalitás átsegít a maratonfutás utolsó néhány kilométerén vagy egy brutális munkahelyi műszakon.

A Különleges Erőknél ezt értelemszerűen tudják. Olyan katonákra van szükségük, akik képesek egyesíteni az extrém fizikai és mentális erőt. Szinte minden kihívás a válogatón a testet és az elmét egyaránt a végsőkig próbára teszi, legyen szó akár irgalmatlan menetelésről a hegyi szakaszon, vagy azokról a szadista játékokról, amelyekkel próbálnak megtörni a kihallgatások során. Ugyanezt tapasztaltam az SBS{1} elhagyása utáni kalandjaim során is. A testi és a szellemi ellenálló képességemnek köszönhetően vészeltem át a Mount Everest megpróbáltatásait. El tudtam viselni a Bounty pokoli, véget nem érő kellemetlenségeit, mert egyformán ura voltam a fizikai és az érzelmi reakcióimnak.

Engem zavar, hogy sokan robotként élik az életüket. Természetesnek vesszük az agyunkat, ahogy azt is, hogy képesek vagyunk levegőt venni. Ezért nem dolgozunk egyiken sem. Mivel az emberek annyira az életükre koncentrálnak, elfelejtenek önmagukon dolgozni. És ennek az egyik legszomorúbb következménye, hogy az út végén fogalmunk sem lesz arról, hogy valójában mire vagyunk képesek.

Mindig megkérdezem az emberektől, hogy tényleg csak bőrbe kötött halom csont akarnak lenni, akik vegetálnak? Vagy szeretnének változást elérni, nem önmaguk miatt, hanem a szeretteik és a gyermekeik miatt is?

Szeretném, ha elgondolkodnánk azon, mihez kezdünk az életünkkel fizikai és mentális síkon, és szeretném megmutatni, hogyan fejlesszük mindkettőt úgy, hogy azok harmóniában legyenek. Ha a kettő szétválik, és egymással ellentétesen működik, akkor súrlódásokat fogunk tapasztalni. De ha az elme és a test harmóniában van, feszegethetjük a határainkat, és át is léphetünk rajtuk.

A MENTÁLIS EDZETTSÉGBEN MEGOSZTOM azt a tizenöt alapelvet, amelyek szerint élem az életemet. Mindegyik a saját tapasztalataimon alapul. Gyakran a nehezebb úton tanultam meg ezeket a leckéket, de mindegyik megérte.

A test és az elme közötti kapcsolat megértése az első alapelv, amelyet ebben a fejezetben tárgyaltunk. Ha ezt megértettük, azzal megteremtjük az alapot, ahonnan kiindulhatunk; de ha az elménk és a testünk nincs egyensúlyban, akkor az életutunk zavaros és bonyolult lesz. Olyanok leszünk, mint valami kis lélekvesztő a háborgó tengeren – minden irányba sodródunk –, és sohasem tudjuk igazán befolyásolni, hogy merre tartunk. De ha felépítjük ezt az alapot, akkor mindig lesz valami, amihez visszatérhetünk, ha a dolgok rosszra fordulnak – és ez szinte biztosan bekövetkezik –, és nem kell mindig a nulláról indulnunk.

A következő tizennégy fejezetben elmesélem, hogyan tanultam meg kezelni a szorongásomat, hogyan javítottam a magabiztosságomat olyan szintre, hogy hajlandó vagyok bármit kipróbálni. Megmutatom, hogyan irányíthatjuk az érzelmeinket, hogyan alakíthatjuk ki az ellenálló képességet, és hogyan törhetjük át a fájdalomküszöbünket. Elmondom, milyen hihetetlen ereje van annak, ha tudunk nemet mondani, miért fontos minden sikeres kapcsolatban az erős kötődések kialakítása, és miért lényeges, hogy hűségesek maradjunk önmagunkhoz. Elmagyarázom azt is, hogy a kiegyensúlyozott életmód miért támasztja alá létezésünk minden más elemét, és miért nem kezelhetjük a gyermekvállalást részmunkaidős vállalkozásként, és a hazudozás miért a bolondok játéka. Végezetül beszélek arról, hogy mit jelent, ha az ember büszke a testére és az egyéniségére, és megmutatom, hogy a kudarc elfogadása a személyes fejlődés előfeltétele.

Nem azt mondom, hogy ha valaki elolvassa ezt a könyvet, és magába szívja az üzenetét, azzal véget is ér a munka. Valójában éppen ez a legutolsó, amit szeretnék. Ezek a szabályok nem pusztán eszköztárat jelentenek, hanem olyan utazás kezdetét, amely arra ösztönzi az embert, hogy rájöjjön, kicsoda is valójában. Segítenek kideríteni, hogy milyen értékeink vannak, hogyan működnek az érzelmeink. Megmutatják, mire vagyunk igazán képesek. Amikor fejlesztjük a mentális edzettségünket, az első lépéseket tesszük a legjobb önmagunkhoz vezető úton. Ettől azonban én még kilométerekre vagyok. És mindig is kilométerekre leszek, de eltökéltem, hogy olyan közel kerülök hozzá, amennyire csak tudok. Még többet akarok tanulni és tapasztalni. Ez az a mentalitás, amelynek a kialakítására érdemes törekednünk.

Nem fogok semmilyen bűvésztrükköt, sem valamilyen csodadiétát bemutatni. Ebben a könyvben nem találunk semmit, ami egyik napról a másikra megváltoztatja az életünket. Amit kínálok, az egyszerű, de kemény meló. Mivel minden a munkára épül, egyben azt is jelenti, hogy a hatása tartós lesz. Ez a tizenöt lecke nekem bevált. Remélem, hogy miután elolvassák ezt a könyvet, sikeresen tudják majd alkalmazni.

TANULSÁGOK

Ha az elménk és a testünk harmóniában van, akkor a végső határainkig tudjuk hajszolni magunkat… de még azokon is túl. Dolgozzunk keményen, hogy a kettő összhangban működjön, és hamarosan látni fogjuk az előnyeit.

Az elménk és a testünk nem különül el, hanem ugyanannak a rendszernek a részei. Ha testi nehézségeink vannak, az hatással lesz ránk mentálisan is. Ha az elménk nem erős, a testünk fogja megsínyleni.

Mindannyian változunk. Egyikünk sem tökéletes, egyikünk sincs végleges állapotban. Mindannyiunk előtt rengeteg lehetőség áll, ahol fejlődhetünk és változhatunk. Fogadjuk el a bennünk rejlő lehetőséget, szabaduljunk meg a félelmeinktől, és tegyünk újabb lépést a legjobb önmagunk felé.

{1} Special Boat Services – Különleges Vízi Szolgálat. (A ford.)