Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

AZ ALERION-MADÁR VÉRE

ELSŐ FEJEZET Elmondja Joscelyne d’ Aufreville, a toulouse-i gróf egyik udvari mesemondója

MÁSODIK FEJEZET Scarron abbé levele D’Avricourt Diana kisasszonyhoz

HARMADIK FEJEZET Egy bohózatíró naplójából

A MEDVE

A BERTALAN LAJOS LELKE

AZ AGÓRÁN

A SEKRESTYÉS

TÖRTÉNET EGY SZÍVRŐL

AZ OFÉLIA-SZANATÓRIUM

AIN-HOLOFRA

A MIRZA BEJ KATONÁJA

RITUPER

SZENT CIPRIÁN TÜKRE

AZ EMBERKE

KÖKKÜREGÉN KÁN FOGAI

A HASBESZÉLŐ

A SZÜRKE EMBER

A McCADWORE-HITBIZOMÁNY TÖRTÉNETE

SPANYOLOK ANGLIÁBAN

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Cholnoky Viktor

AZ ALERION-MADÁR
VÉRE
ELBESZÉLÉSEK

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-647-8 EPUB
ISBN 978-963-559-648-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1912

a borító John James Audubon (1785 – 1851)
An American Flamingo című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ ALERION-MADÁR VÉRE

ELSŐ FEJEZET
Elmondja Joscelyne d’ Aufreville,
a toulouse-i gróf egyik udvari mesemondója

Most, hogy megérkeztek a Szentföldről a nagy szerencsétlenségek hírei, el sem hiszitek nekem, ha elmondom, hogy régen, hajdan, de azért talán még nem is száz esztendővel ezelőtt dicsőség és győzelem is koszorúzta a keresztény fegyvereket azon a földön, amelyen a mi Urunk Jézus Krisztus vérével és feltámadásával váltotta meg az öröklő bűntől az emberiséget. Nem hisz a szomorú ember a régi örvendezéseknek, talán nem hiszitek el az én mesémet sem most, hogy megjöttek a szomorú hírek. Barbarossa Frigyes császár belefulladt a Kalükadnosz sebes folyású patakjába, amelyet a pogány Szálefnek nevez. Ugyanaz a pokolforrásban is jéghidegen fakadó víz ez, amely régi krónikák tanúságtétele szerint kioltotta Alexandrosz M. fiatal életét is, ámbár sokan mondják róla, aki Jupiter Ammon fogadott fia volt, hogy nem annyira a víz, mint inkább a bor ölte meg már harminckét esztendős korában. Az aggastyán Barbarossát is ugyanaz a víz vitte el, mint a fiatal Alexandroszt, ott Szeleukia rosszlelkek-lakta barlangjai mellett, de talán még nagyobb a kereszténység kára, hogy a szilajlelkű Cortelyon Rikárd király sem tudta befejezni a nagy fogadalmat és most, visszatérve a Szentföldről, cudar rabságban sínylik. Ámbár úgy mondják a hírekkel hazatért genovai hajósok, meg a velencések, hogy Cortelyon inkább csak hódításra, mint megtartásra született. Mert több az ő lelkében a rakoncátlan indulat és a megférhetetlenség, mint az a komolyság és a higgadtság, ami a Bohemundéban, meg a vele ment normann lovagokban volt, akik száz esztendővel ezelőtt nemcsak kiverték a pogányt, a vad szeldzsukot, meg a feketenézésű khámitát, a mi Urunk lába nyomaitól megszentelt földről, hanem királyságot is alapítottak ott, mert csak az áhítatos lelkű lotaringiai úr, Bouillon Godofréd volt annyira elragadott lelkű, hogy nem akart aranykoronát viselni ott, ahol a Megváltó töviskoronát viselt. A többiek, a normannok különösen, tudták, hogy a jámborság mellé erő is kell.

Hajh, Godofréd és Bohemund, hajh, te pajzsot keresztülvágó Vermandois Hugó gróf, te Guiscard ivadéka, Tankréd lovag te, - de jó visszaemlékezni rátok a szomorúság mai napjaiból.

Azok voltak csak a hősök, azok voltak -csak az igazi vitézek. Ha a hóbortos Remete Péter barát, az egy gúnyájú Sansavoir lovag a leiningeni Emikó gróf sok szemetet vitt is magával, az csak jól esett a mi földünknek, mert kitakarodott tőlük, de a nagyszelídségű Godofréd, meg a te nagy ősöd grófom, a halhatatlan emlékű Benő gróf, azután Chartresi István, meg a normandiai Róbert, a hóditó angol királynak a fia a lovagok legszebb virágszálait vitték magukkal keresztül Magyarországon, át a bolgárok földjén, végig a rossz gondolkozású bizánci Alexiusz birodalmán le egészen Szíriába. Sok nevet tudnék nektek most elmondani, sok olyan nevet, amelyeknek csak hallatára is kivirágzanék arcotokon a dicsőségre való vágyakozás piros rózsája, de nem is akarom a szíveteket a kihunyt glória szomorúságával megbolygatni.

Meg azután: csak egy lovagról szól most a történetem.

Amikor Dorileumnál a keresztes sereg megnyerte az első döntő diadalt, Godofréd elindult Antiókia felé, de a testvére, Balduin, Edesszának fordult és vele tartott egy nagyon kemény, nagyon szilajlelkű francia lovag is, a Malpertuix uradalom ura, Guidó.

A rekkenő nap hevétől megpihenőre valahol árnyékot keresett az elkalandozó csapat s a vén, ráncos képű, mogorva nézésű kurd, akit felfogadtak, hogy vezesse őket el is jutott velük olyan helyre, ahol egy néhány csenevész fa, meg egy kis bozót valami árnyékot adott nekik. Itt lepihentek, végigfeküdtek a forró földön, amely mégis csak hűsebb volt, mint a levegő és ki aludt, ki meg álmodozott közülük. Csak az egy Guidó lovagot nem engedte pihenni a földnél, levegőnél forróbb vére, az a gyilkos keresésvágy, az a belső nyughatatlanság, amely benne fészkel némely fajta embernek a vérében.

Kiment a bozót szélére, magával vitte a hosszú nyelű, vékony hegyű dárdáját is és körülnézett. Isten tudja, mit keresett, de az első, amire rátalált, a vén kurd vezető volt. Az ott ült, a piszkosfehér burnuszába belegömbölyödve a napon, mert azt mondják, szavukkal nem játszó emberek is, hogy ez a fajta olyan, mint a gyík, sohasem elég neki a meleg, meg a napsütés.

Guidó lovag csak egy pillantást vetett rá, azután felnézett a kopott, szikkadó levelű, hőségtől fáradt fáknak a koronájára. És egyik seprő formájú pálmának a széles levelén ott látott ülni egy madarat. Nem volt nagyon szép madár, csak sárgás volt a tolla, pecsenyének sem bőségesnek ígérkezett, de Guidó lovag mégis csak megvágyakozott rá valahogyan és felemelte a dárdáját, hogy lehajítja onnan a fáról. Kellett neki, mert olyant még senki sem látott előbb közülünk, azt a madarat addig csak azok a meseországból való emberek ismerték. Felemelte a dárdát és hajításra készült, amikor egyszerre csak megszólalt mellette a kurd:

- Azt a madarat ne bántsd.

Guidó lovag haragos indulattal, de kissé döbbenten is nézett vissza rá s azt kérdezte:

- Mi közöd hozzá? Miért ne bántsam?

- Mert az a madár énekel, - felelte a kurd. - Annak a madárnak alerion a neve. És megátkozott az, aki az alerion-madarat bántja.

Guidó nagyot nevetett a pogány babonára s kieresztette kezéből a dárdát. Az hozzáütött a madárhoz, de úgy látszik, csak megszárnyazta, mert az alerion felröppent a pálmafa széles leveléről és valami vad, szinte ember hangú sikoltást, valami kétségbeesett, tébolyodott éneket hallatva szárnyaszegetten is elszállt és beleveszett valahova a kápráztató napsugárba.

Guidó ott állt a pálmafa alatt, nézett az elszálló madár után s ekkor a még mozgó, széles falevélről három meleg csepp hullt alá. A megsebzett alerion-madárnak három csepp vére. Az egyik csepp Guidó lovagnak a jobb keze fejére esett, a másik a bal szemébe, a harmadik pedig a homloka közepére...

Másnap a Balduin serege elindult megint Edessza felé, de a nyughatatlan lelkű Guidó lovagnak már velük sem volt maradása, el-visszakalandozott a fősereghez, ott volt Antiókia ostrománál is, de amikor Kerboga, a moszuli emír nagyon kezdte már szorongatni a kereszténységet, akkor a menekülőkkel együtt ő is visszafordult s átkelve a tengeren, ő is betegen s a velencésektől kifosztottan érkezett meg a többivel együtt Szicília szigetére.

Nagyon beteg volt. A szeme fájt, a két fehér mandulája fölött is, alatt is vörösre, véresre duzzadtan fordult ki a szeme héja. És rázta a láz. Amikorra Szicíliából hazavergődött ide Franciaországba, félig már meg volt vakulva, így vitték haza hordozóágyon a kastélyába, ahol azután valamelyik tisztjének a leánya, a Geneviève ápolgatta. Azt a rommá vált lovag feleségül vette és az szült neki egy fiúgyermeket. De azt a gyermeket Guidó lovag már nem láthatta, mert egészen kialudt a szeme és csak akkor kezdett el látni megint, amikor már az örök világosság fényeskedett néki...

Mert halljad meg grófom és halljátok meg ti urak, magam is énekes vagyok, tehát tudom, hogy így jár mindaz az ember, aki bár szenvedelemtől, bár ösztöntől indítva bántja az énekesmadarat, az alerion-madarat.

MÁSODIK FEJEZET
Scarron abbé levele
D’Avricourt Diana kisasszonyhoz

Önt feleségül kérik, ma déesse, és ön tőlem kér tanácsot, hogy férjhez menjen-e vajon és odaadja-e a kezét és a szívét Des Maupertuis úrnak, aki kéri. Megvallom, hogy a felelettel éppen olyan zavarban vagyok, mint szoktam lenni, amikor a szakácsom azt kérdezi tőlem, hogy vajjal csinálja-e a spárgát, vagy pedig sósvízben főzve tejfellel. Mind a kétféle módon annyira szeretem, hogy éppúgy nem tudok neki határozott választ adni, mint ahogyan most érzem, hogy csupán csak rossz tanácsot adhatok önnek. Éppen azért tehát kétféle tanácsot is adok és nagyon kérem, hogy vagy az egyiket, vagy a másikat fogadja meg, mert mondom, mind a kettő rossz, de ingyen csak jó tanácsot adnak s amit ingyen adnak, az semmit sem ér.

Tehát az első tanácsom a következő. Mindenesetre menjen férjhez Des Maupertuis úrhoz, mert nagyon előkelő családból származik, az ősei már a keresztesháborúk idejében jelentékeny szerepet játszottak és a címerükön Palesztinából három rigó-madarat hoztak haza. Képzelje csak el, három madarat, vagyis három aleriont, ahogyan tudós barátom Reveillac lovag, a kitűnő heraldikus mondaná. Az ősi vagyonuk nagyobb része is megvan még, viszont pedig a D’Avricourt-vagyon, ne vegye rossz néven tőlem ezt az újabb gasztronómiai hasonlatot, úgy elolvadt már, mint a spárgára öntött vaj. Azonkívül Maupertuis úr, mint férfiszépség is számot tesz. Daliás a termete, csillogó a szeme, elragadó az öltözködése módja. Beszélni pedig csaknem olyan elmésen tud, mint Pocquelin, a színész s a beszédhez, a mesemondáshoz éppolyan állandó kedve van, mint Lafontaine úrnak. Legyen a felesége.

A másik tanácsom ellenben a következő. A világért se menjen férjhez Des Maupertuis úrhoz, mert ez az ember először is rövidlátó. Sőt, akárhogy csillog is a szeme, félig vak. A rosszul látó embertől pedig félni kell, mert ezek, miután nem képesek már meglátni a külső világ valóságait, önnön magukba néznek bele, ott új, különös világot látnak meg s ezt a világot akarják rákényszeríteni az egészséges szemű környezetükre is. Ez pedig - majd meglátja, hogy valamikor igazam lesz, vagy itt, vagy odaát Angliában nem is a poklot jelenti, hanem annál is nagyobb kínszenvedést: az elveszett paradicsomot.

És most a paradicsomról jut eszembe, hogy önnek már csak azért sem szabad férjhez mennie Des Maupertuis úrhoz, mert ő fiatalabb korában nagyon szerette a sauce aux tomates-tal készült fiatal szárnyaspecsenyét. A sauce aux tomates-nak pedig - amint ön bizonyára nem tudja, - ugyanaz a hatása van a férfiakra, mint a szarvasgombának, vagy pedig a spanyollégy zamatjával illatosított fűszeres bornak. Ez lehet az oka bizonyára annak is, hogy Des Maupertuis úrnak a jobb keze állandóan reszket. Valami görcsös rángatódzás van benne, ami - ne nevessen ki ezért a bolond képzelődésért, - rám azt a hatást teszi, mintha láthatatlan toll volna a kezében. Éppen úgy vonaglik a keze, mint azé az emberé, aki már írni akar, de még nem tudja, hogy mit írjon. Már a kezében van valami láthatatlan toll, de még hiányzik belőle a tinta. Az én apámnak is így rángatódzott a keze és lássa, én mind a két kezemre szélütött vagyok.

Kezdődő betegség lehet az Des Maupertuis úrnál. A világért se legyen a felesége.

Fogadja inkább az én hódolatomat és egye a spárgát böjtös napon tejfellel, vasárnap vajjal, Úrnapján pedig, amikor még nagyon fiatal, egy kis zsemlyemorzsát is részeltessen rá.

HARMADIK FEJEZET
Egy bohózatíró naplójából

Abban az időben Duchenier igazgatta a Porte St. Michel színházat és talán nem leszek nagyon szerénytelen, ha megvallom, hogy Sardou, azután az én Raoul barátom, meg jómagam voltunk a legnagyobb erősségei. A többi darabja mind sorra bukott, mi azonban minden szezonban megcsináltunk egy-egy olyan valamit, amit az én időm színházi frazeológiájával még kasszadarabnak neveztek.

Bár tisztelem szegény Duchenier barátom emlékét - Montpellier-ben és gyomortágulásban halt meg szegény, - mégis meg kell vallanom, hogy ami a tantième-ket illeti, e tekintetben nem volt valami nagyon bőkezű, ellenben nagyon sokat adott az asztalára és szívesen látott bennünket is, más tollat vagy ecsetet forgató embereket is az asztalánál. Hogy úgy mondjam: szívesebben fizetett bennünket matelote-tal meg périgordi szarvasgombával, mint készpénzzel.

De a társaság, amely nála össze szokott gyülekezni, valóban válogatott volt. Az ő házában ismerkedtem meg C.-vel, a kitűnő költővel is. Ez az ember maga volt a megtestesült líra és sajnos éppen azért nagyon rossz viszonyok között élt. Mert a líra ma már Olaszországban is csak száz centesimot ér és néha úgy tűnik fel előttem a dolog, hogy mégis csak jobbak voltak a régi jó pápai soldók és bajaccók, ámbár nem vagyok klerikális, sőt boulangeista sem.

Másik figyelemreméltó vendége volt Duchenier asztalának Maupertuis, a nagy romancier. Én őt már ismertem régebbről, amikor ő még csak chroniquer volt a «Cricri» szerkesztőségében, ahova én meg apróbb színházi hírecskéket, tudják, afféle ingyen panamákat hordoztam be. Maupertuis már akkor meglehetősen egzaltált ember volt és sokszor civakodott a kiadóval, aki nagyon reá volt szorulva, tehát gyalázatosán fizette, nehogy Maupertuis ezt észrevegye. Emlékszem, hogy a gázláng helyett mindig gyertyát követelt, mert, ahogyan mondta, az erős fény bántja a fájós, szenvedő szemét. S az a szokása volt, hogy egyenesen az ágyból jött be a szerkesztőségbe s kezdetben órák hosszat nem dolgozott semmit, csak dohányzott és különféle stimulanciákat ivott. Akárhogyan tépte is a hiányzó kézirat miatt a gérant a haját, ő csak azt felelte rá:

- Nem vagyok én katonatiszt, hogy mindjárt felkelés után egészséges legyek. Nekem reggel (ez a reggel rendesen délután öt órakor volt) fáj a szemem, reszket a kezem és kábult a homlokom. Várjanak.

És vártak rá.

Azután megírta a nagy regényét, amivel egyszerre gazdag emberré lett, de akkor már nem angoszturát ivott, hanem étert és egyre-másra szedte az orvosságot. Felkeléskor akkora adag morfiumokat, mint Daude-t, lefekvés előtt meg hol brómot, hol klorált s azt hiszem, ha az aszpirin meg a veronál akkor már fel lett volna találva, azokat is szedte volna, mert állandóan fejfájásról és álmatlanságról panaszkodott.

Később azután elmaradt a Duchenier souper-jairól is, sőt elhagyta Párizst is, mert emberkerülővé vált. Elköltözködött Normandiába, yachtot vásárolt magának és a tengert járta, mert ott nem találkozott emberekkel. Mi, bizony, de körülbelül egész Párizs is, csaknem egészen megfeledkeztünk róla,

Egy nap megint Ducheniernél ültünk együtt, a szokott kellemes társaság és Goncourt (az öregebb) valami szabad akadémia fantasztikus terveiről beszélt. Ekkor kinyílt az ajtó és Chayla, a «Cercle Autumnale» kedves arrangeurje lépett be rajta. Ő is szívesen látott vendég volt mindig Duchenier házánál, de ezúttal valósággal megdöbbentünk tőle, olyan dúlt és sötét volt az arca.

- Mi baja van? - kérdeztük tőle mindnyájan csaknem egyszerre.

- Hírt hozok, - felelte Chayla rekedtes hangon.

- Honnan?

- Normandiából.

- Mi történt?

- Maupertuis meghalt. Megölte magát.

Sohasem tudtam még olyan kitűnő felvonásvéget csinálni, mint amilyen erre támadt ott a szobában. Rémült arcok, megszegett lélegzetek, pedig hiszen, ha vesszük a dolgot, szegény Maupertuis már az élete két első felvonásával is kitűnően előkészítette ezt a csattanót. Lassankint visszanyertük a hangunkat és Chayla ekkor töredezett szóval elmondta a történteket:

- A yachtján végzett magával, a sebes szárnyú «Alerion»-on... Kint már a szabadabb tengeren, de még közel a parthoz... Csak a két hajóslegénye volt vele... Azok hozták vissza, halálra rémülten a kikötőbe a yachtot és az egyikük először is értem szaladt... Siettem fel a hajóra, Maupertuis ott ült lent a kajüt egyik vörösbársonyos oldalpadján, a jobb könyökére dőlve... Már nem volt benne élet... a bal szemébe lőtt, a vére felfecskendezett a homlokára s onnan lassú cseppekben pörgött alá a revolvert még mindig szorító jobb keze fejére... Fent az árboc körül síróhangú madarak röpködtek és verték szárnyukkal a levegőt...

A társaság e szomorú hír hallatára természetesen rögtön feloszlott, elbúcsúzkodtunk Ducheniertől, amit én meglehetősen sajnáltam, mert úgy volt megbeszélve a dolog, hogy aznap este felolvasom a készülőiéiben lévő «Toujours perdrix» című bohózatom második felvonását, de ebből persze nem lett semmi. Két hét múlva azonban a «Toujours perdrix» ragyogó sikert aratott a Porte St. Michelben.

A MEDVE

(Két ember megy a téli erdőn keresztül, bent a Bakony szívében, valahol Jákó és Farkasgyepű között. A fák kopaszak, tehát a gyertyaszentelői napsugár annál csillogóbb fénnyel tud keresztültörni rajtuk, a továbbhaladók lába alatt nem hó csikorog, nem is avarlevél zörög, hanem a sárba fulladt barna fű cuppog és sziszeg. Meglehetősen meleg van és az ég olyan derűs és fellegtelen, mint valamely vidéki lapnak a nászrovata. Az egyik ember kerek Kossuth-kalapot, kurta lóden-kabátot, kopott, szürke pantallót és cúgos cipőt visel, a duplapuska a csövével előre hanyagul lóg a vállán. A másik kanadai tökéletességgel van vadásznak öltözködve, a lábán darócból készült sárjáró csizma, a testén coyote-prémből ácsolt testhezálló vadászbunda, a fején ellenben zöld tiroli kalap, amelyből hátulról a fajdkakastoll mellett akkora zergeszakáll szúr bele a levegőbe, hogy felkelthetné a Kefekötők és Rokonszakmák Ipartestületének az összes irigykedését. Kezében a duplacsövű, dömöckölt liège-i fegyvert - az egyik csöve chokebored, - úgy tartja, mint Tartarin ama nevezetes algériai éjszakán, amikor először lőtt oroszlán helyett bourriquot-t. Az első ember tehát Ferenc, a gyepűi főerdész, aki már harminc eszdendeje járja a Bakony rengetegét, a másik pedig Dénes, a fővárosi ember, aki lejött helyesebben feljött a Bakonyba vadászkirándulásra. Egy ideig némán ballagnak egymás mellett, azután megszólal)

FERENC:
Ugyan, a jó Isten áldjon meg, akaszd már a válladra azt a puskát! Hiszen még abban a fókabőr kesztyűben is megfagy a kezed.

DÉNES: (Megütközve néz rá.)
Megfagy? Hiszen olyan melegem van, mint a második keringő után a büfében szokott lenni.

FERENC:
Csodálkozol rajta? Miért öltözködtél Cooknak? Lógasd csak fel azt a puskát, aztán törüld meg a homlokodat, ha ugyan nem rozmár-malpighirétegből készült még a zsebkendőd is.

DÉNES:
A puskát? De hátha jön a medve?

FERENC:
No, légy csak nyugodtan, még egy kis ideig nem jön. Majd, ha fent leszünk valahol a gombási csárdánál...

DÉNES:
A gombási csárdánál? Te Ferkó, hiszen ott meg a Patkó Pista vagy a Renkó Kálmán jöhet!

FERENC:
Attól se félj! A Patkó rég elpatkolt már, a Renkó meg most Szamosújváron köt éppen olyan keféket, mint amilyent te szúrtál oda a kalapod mellé. Nem kell itt félni semmitől, hiszen a Bakonyban vagyunk. Vesd csak a válladra azt a puskát, mert utóbb még elsül.

DÉNES: (Megnyugszik s visszanyeri kissé a jókedvét.)
Tehát csakugyan nincs itt semmi komoly veszedelem?

FERENC:
Komoly veszedelem? Kedves barátom, a világon csak egyetlen egy komoly dolog van: a munka. A veszedelem, az legfeljebb tréfa, ha ugyan rá nem un az ember. Amikor nekem azt kell végig inspiciálnom, hogy a tavalyi irtásba nem legeltette-e bele a jákói sváb a tehenét, az a komoly dolog. Mert akkor ismernem kell fűt, fát, avarlevelet, patanyomot és sváb furfangot és meg kell vakarnom a fülem tövét és úgy vetnem egybe a tapasztalataimat, hogy kisüssem belőlük, történt-e gazság vagy pedig nem. Ha netán szegénylegénnyel találkoznék? Megemeli a süvegét, aztán odább megy. Nem vagyok én a veszprémi Politzer, hogy kiraboljanak!

DÉNES:
De egyszer, úgy tudom, kirabolták a rostáéi földesurat is.

FERENC: (Felcsillan a szeme.)
Hjah, barátom, akkor még szebb idők jártak! Akkor még az öreg Hajagos volt a pandúr kapitány, neki hordták a Renkóék - mert a Pistának akkor már a Kilátóhegyen verte össze a szél a bokáját - a füstölt oldalast, meg a sólyi karcost. Mert, hidd el, nem igen rabolgattak ám ezek a legények egyebet, csak ételre s italra valót. És... (elmerengve) akkor még voltak medvéink is.
(Hirtelen odafordul Dénes felé.)
Te! Tudod te azt, hogy hány medve van a Bakonyban?

DÉNES: (Zavarban.)
Hm. Erről a tárgyról nem szólnak a minisztériumba érkező statisztikai kimutatások.

FERENC:
Hát: három.
(Az ujjával mutatja.)
Három. Mind a három személyes jó ismerősöm. Kettő közülök nőstény - tudod, az asszonyok mindig tovább élnek - de a Barabás, az hím. Az nehezebb is a másik kettőnél, nem azért, mintha többet enne, hanem mivelhogy több belelövöldözött ólmot hord a bőre alatt. Ezzel egyszer csaknem össze is vesztem, mert megsértett a becsületemben, nézd csak (a sebforradásos kezét mutatja),