Heir Of Illusion - Az illúzió örököse
Author: Taylor, Madeline
Date: 2026-09-06
Publisher: Anassa Könyvek

MADELINE TAYLOR

VERRAN-SZIGETEK I.

HEIR OF ILLUSION

AZ ILLÚZIÓ ÖRÖKÖSE

Madeline Taylor: Heir of Illusion

Copyright © 2026 by Madeline Taylor

Hungarian Translation © Presér Ágnes Judit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Madeline Taylor: Heir of Illusion

Slowburn, an imprint of Zando, New York, 2026

Fordította: Presér Ágnes Judit

ISBN: 978 615 650 791 4 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: skay_artys

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Szemler Zsófia, Takács Zsolt

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: romantasy

CAROLYNNAK,

Szerintem szeretted volna.

1. FEJEZET

KÉZBE VESZEM A SZERETŐM FEJÉT, közben mindennél jobban vágyom arra, hogy a keményfa padlóhoz vághassam.

Ujjaim végigsiklanak a sima felületű márvány mellszobron, érzem, hogy az anyag hideg és kemény. Tökéletes a hasonlóság. Szemmagasságba emelem az arcot, és valamiféle magyarázat vagy bocsánatkérés után kutatok az üres szempárban. De egyedül az alján található gravírozás üzen bármit is.

Éljen a király!

Visszateszem a szobrot az állványra, és elmosolyodom, amikor észreveszem az arcán maradt sötétvörös maszatot. Baylor bűne, hogy ma este vér tapadt a kezemhez – illő, hogy őt is bemocskolja.

Szemügyre veszem Darrow műhelyét, látom, alig változtatott rajta azóta, hogy erre jártam. A kristálycsillárt lecserélte valami obszidián borzalomra. A rajta levő függők minden felületre visszaverik a hold fényét. Néhány új tükör is lóg az üzletben, így összesen tizenkettő van belőlük, és egy rakás úgynevezett gyógyító kristályt is látok, amiket rásóz a vevőire.

A tengernyi csillogó csecsebecse között az ember csak ide-oda kapkodja a fejét.

De ez teszi Darrow-t zseniálissá.

Ezzel a látvánnyal nyilvánvalóan eltereli a vendégek figyelmét, elkápráztatja őket a túlzásokkal és a hivalkodással. Addig nem hagyja, hogy meglássák éles fogait és ravasz tekintetét, amíg túl késő nem lesz.

A mennyezet egyenletes ritmusban nyikorog, elárulva, hogy Darrow nyugtalanul járkál fel-alá odafent. Bár egy tekintélyes vidéki birtok tulajdonosa, azért legtöbbször itt alszik. Gyanítom, ez nem teljesen független attól a ténytől, hogy a szomszédos birtokosokkal ellentétben az ő földje nem apáról fiúra szállt, hanem maga vásárolta, a vagyona pedig nem családi örökség, hanem a saját kemény munkájának eredménye.

Persze az is lehet, hogy inkább a város bordélyai tartják Solmare-ban. Úgy hallottam, gyakori látogatója ezeknek a műintézményeknek.

Viaskodom magamban, hogy csengetéssel jelezzem-e neki a jelenlétemet, vagy egyszerűen csak döntsem le a drága mellszobrot, amely a királyt ábrázolja. Engem valószínűleg kifejezetten feldobna, ha láthatnám, ahogy Baylor feje ezer szilánkra törik a padlón.

Végül elfojtom a bennem feszülő pusztító késztetést, és a pulton álló csengő után nyúlok. Az emberek általában nem örülnek a késő éjszakai látogatásaimnak. Rendszerint vérontással végződnek, mint a ma esti előző találkozóm. De ha Della tudná, hogy itt vagyok, azt akarná, hogy legalább megpróbálkozzam az udvariassággal, ami merész mutatvány az én szakmámban.

Amint áthatol a sötét szobán a pultra kitett csengő hangja, hirtelen minden elnémul odafent. Beletelik néhány másodpercbe, mire Darrow puha léptekkel elindul a lépcső felé. Valószínűleg azt hiszi, hogy hangtalanul oson, de az én hallásom sokkal kifinomultabb az övénél.

Lassan ereszkedik lefelé a lépcsőn, arcán fesztelennek tűnő, ügyesen megkomponált mosoly terül szét. Bár már elég késő van, még mindig elegáns, bársonyból készült, finom aranyhímzéssel díszített öltönyt visel. Egyetlen mézszőke fürtje sem áll rendezetlenül, mind úgy omlik a vállára, hogy tökéletesen keretezze erőteljes vonásait.

Kénytelen vagyok ámulattal adózni makulátlan megjelenésének.

Nevetés buggyan ki belőlem, amikor meglátom a nadrágja derekába rejtett, drágakövekkel díszített tőrt. Mintha apró kellemetlenségnél nagyobb kárt tudna okozni bennem. Darrow tekintete összeszűkül, ahogy a hang forrása után kutat. Bár barna szeme átsiklik azon a ponton, ahol állok, mégsem lát meg engem.

Mivel lidérc vagyok, bármikor láthatatlanná tudok válni.

Ez egy rendkívül ritka illúziómágia, ami miatt értékes eszközként működöm. Vagy épp rettegett ellenfélként. Ez a fajta mágia már a Baylor király trónra kerüléséhez vezető háború előtt, sőt, már az Illúzió istennőjének eltűnése előtt is ritkaságszámba ment.

– Fedd fel magad! – követeli Darrow, hangjában alig észrevehető félelem bujkál.

A szememet forgatom, de feloldom az illúziót. Ha meg is lepi, hogy ott állok a műhelyében, gyorsan elrejti egy elbűvölő mosoly mögött. Úgy teszek, mintha észre sem venném, hogy lassan kivonja nevetséges fegyverét.

– Lady Iverson – búgja, miközben lelép az utolsó lépcsőfokról. – Mivel érdemeltem ki ezt a váratlan látogatást a legkedvesebb kedvenctől?

Kedvenc – így becéz engem a király. Amikor először kerültem Baylor király udvarába, a kis kedvencének kezdett hívni. Akkoriban aranyosnak éreztem a megszólítást, csakhogy ez még azelőtt volt, hogy rájöttem, a becenév annak kifejezése, hogy leigázott és megtört engem.

Mint kiderült, nekem tartott a legtovább, hogy megértsem ezt a tréfát.

Az arcom rezzenéstelen marad, miközben Darrow szemébe nézek, így megfosztom attól a reakciótól, amit annyira vár. A király háta mögött az alattvalók gyakran vágják a fejemhez ezt a megszólítást. Darrow-hoz hasonlóan ők is kegyetlen szándékkal, sértésként használják.

– Talán a segítségemre van szükséged egy nehéz ügyben? – kérdi, miközben ajka körül szédítő mosoly játszik. – Biztosíthatlak, hölgyem, a legmegfelelőbb helyre jöttél.

Rávillantom a legédesebb mosolyomat, amit általában csak a gazdámnak tartogatok, majd egyetlen könnyed mozdulattal lesöpröm a padlóra a király mellszobrát. Amikor hallom, ahogy összetörik, az pont olyan elégedettséget okoz, mint képzeltem.

– Hoppá – vonom meg a vállam, miközben a mosolyom gonosz vigyorrá torzul. – Úgy sajnálom, Darrow.

Felsóhajt, közönyösen bámulja a márványszobor szilánkjait a fapadlón.

– Kár. Azt hinné az ember, hogy a királynak mostanra sikerült szobatisztaságra nevelnie.

Mire észbe kap, a pengém már a torkánál van. Ösztönösen felemeli saját tőrét szorongató kezét, de egy gyors mozdulattal a pulthoz szorítom a csuklóját. Bár teste megfeszül, az arca unott marad, mintha egyáltalán nem aggasztaná a dolgok jelenlegi állása.

Ciccegek, színlelt csalódottsággal ingatom a fejem.

– Hát így kell beszélni Őfelsége lidércével?

Az emberek olyan gyakran hívnak kedvencnek, hogy elfelejtik, mire is képzett ki a gazdám.

Továbbra is nyugalmat próbál erőltetni magára, de arca kissé elsápad, amikor alaposabban végigmér. A királyi udvarban csábító ruhákba öltöztetnek, sokat sejtető, selyemből és szaténból készült öltözékeket adnak rám. Ma éjjel viszont a bőrből készült nadrágom és hosszú ujjú ingem van rajtam, vörös hajam egy egyszerű fonatban lóg a hátamon. A sötét köpeny alatt jól kivehető a hasamra és a combomra erősített fegyverek fémes csillanása. És a körmöm alatt lévő vér is remek hatást kölcsönöz a megjelenésemnek.

Darrow nagyot nyel, miközben tekintete a nyakamban lévő rubin nyakékre siklik.

– Értem küldött? – kérdi halkan Darrow.

Jogos kérdés. A király gyakran bíz meg azzal, hogy kiiktassam az ellenségeit. Ez történt ma este is, mielőtt ide jöttem. Megrázom a fejem, elűzve a ma esti áldozatom kétségbeesett könyörgésének emlékét. Elzárom az érzéseimet, és arra kényszerítem magam, hogy a jelenre összpontosítsak.

– Talán kellett volna? – kérdem. – Ugye nem csinálsz itt semmi törvénybe ütközőt, Darrow?

– Ugyan, Lady Iverson – visszatér az arcára kacér mosolya, bár ezúttal kevésbé meggyőző. – Sohasem lennék ilyen tiszteletlen Őfelségével szemben.

Felvonom a szemöldököm.

– Valóban? Velem szemben gond nélkül voltál tiszteletlen. Elfelejtetted, hogy a király nevében beszélek?

Felszisszen, ahogy pengémmel finoman megkarcolom a bőrét. Egy apró vércsepp buggyan ki, utat talál magának lefelé Darrow nyakán. A réz fémes illata alig érezhetően száll a levegőben, és arra csábít, hogy mélyebb vágást ejtsek, vérrel töltsem meg a helyiséget és Darrow lelkét átküldjem a Halál Fátylán.

Mivel Darrow csak félig tündér, ellenállóbb a halandóknál, de azért valószínűleg nem élné túl, ha mély vágást ejtenék a nyaki artériáján. Repedések jelennek meg a nyugalmat mutató álarcán, tekintete a tőrére ugrik, amit még mindig a kezében szorongat. Kifújom a levegőt, és elengedem a csuklóját, majd leeresztem a pengét.

– Ugyan már, Darrow. Tényleg azt hiszed, hogy megölnélek? – nevetek fel, és hátrébb lépek, de mindketten tudjuk: ha a király parancsot adna rá, nem lenne más választásom.

Darrow ellöki magát a pulttól, szabad kezével a nyakát dörzsölgeti, amivel szétkeni a pár vércseppet a bőrén.

– Természetesen nem – ismét valami mosolyszerűséget erőltet az arcára, miközben hanyagul átdob a vállán egy kósza fürtöt. – Túl szép vagyok ahhoz, hogy megöljenek.

A tőre felé biccentek.

– Komolyan azt hitted, ez elegendő lenne, ha meg akarnál állítani?

– Sokakkal szemben elég lenne, nem? – felnevet, de a hangja idegesen remeg.

Darrow-t mindig is túlságosan izgatta, amit rólam pletykálnak. Gyakran ejt el burkolt megjegyzéseket, remélve, hogy megbotránkoztat vagy rávesz arra, hogy olyan információkat áruljak el, amelyekről csak kevesen tudnak. Természetesen keringenek rólam szóbeszédek, pletykák, amelyek összeesküvést sejtetnek. De az olyan emberek, mint Darrow, abból élnek, hogy titkokat adnak-vesznek és pletykákat hajszolnak.

Semmi kétségem afelől, hogy a történetem jobban foglalkoztatja, mint szeretné.

Erőt veszek magamon, elteszem a pengét, és átsétálok a pult túloldalára, hogy hagyjak neki némi teret. Ahogy valami keményre lépek, lenézek, és meglátom, hogy a király szobrának darabkái hevernek ott szerteszéjjel. Az arc egyik oldala teljesen szétroncsolódott, a másik viszonylag ép. A csizmámmal jól rátaposok, és élvezettel nézem, ahogy ez is eltorzul.

– Őfelsége információt kér – közlöm.

Darrow a háta mögé rejti a kezét.

– Milyen témában?

– A specialitásoddal kapcsolatban – felelem, és nem tudom teljesen elrejteni a hangomba bekúszó keserűséget. – A bűvölet terén.

A legtöbb tündér nem képes összetett mágiára, többnyire csak hosszú életet és gyors gyógyulást kapnak a sorstól. De néhányunknak sokkal több adatott, attól függően, melyik Verran-szigetről származunk. A Nyolcadik Sziget lakói például a jövőbe látó látnokokká válhatnak, az első szigetiek pedig többnyire képesek kommunikálni minden élőlénnyel. De mi, a Hetedik Sziget gyermekei sokkal alattomosabbak vagyunk.

Mi az illúziómágia mesterei vagyunk. Én lidérc vagyok, Darrow pedig úgynevezett bűvölő. Ők a legrettegettebb mágiahasználók közé tartoznak, hatalmas erővel rendelkező tárgyakat és varázslatokat tudnak létrehozni. Vélhetően ezért is pusztulnak el rejtélyes körülmények között Darrow ellenségei.

– A király tudni szeretné, ismersz-e olyan varázslatot, ami összeköthet két embert – kérdem unott hangon, miközben érdeklődést színlelek az úgynevezett gyógyító drágakövei iránt.

– Ennél több információra van szükségem. Sokféleképp lehet két embert összekötni. Van átmeneti, és van tartósabb megoldás is – feleli feszülten. Vajon azért ideges, mert nem tetszik neki, hogy a csecsebecséi között matatok?

Hát, sebaj.

Felkapok egy pár smaragd fülbevalót, és a fülemhez emelem.

– Ugye milyen szépen mutatna rajtam? – rebegtetem a szempillámat.

Hosszan sóhajt, az orrnyergét masszírozza.

– Szebben mutatnak a helyükön. Légy jó, kedvenc, és tedd vissza őket!

A szememet forgatva engedelmeskedem. A saját bőrömön tapasztaltam meg, hogy nem tanácsos a Darrow által készített ékszereket viselni.

– A király tartós kötést keres – mondom.

A szeme érdeklődve összeszűkül. A korábbi sápadtság lassan eltűnik, és visszatér a magabiztossága.

– A tartós kötés bonyolultabb – mondja, miközben hanyagul a falnak dől, karját összefonja a mellkasa előtt. – Vannak módszerek kötőerővel rendelkező bájital készítésére, de a hatás fenntartásához rendszeresen fogyasztani kell belőle. Előfordulhat, hogy az illető idővel hozzászokik, és emelni kell az adagot. Hetekig, hónapokig jól működhet, de hosszabb távra nem javaslom.

Testtartása nyugodt, szakmai érdeklődést sugároz. De abból, ahogyan túl közelről figyel engem, hátha bármilyen jelét adom a csalódottságnak, látszik, hogy arra vár, eláruljam magam.

Nem teszem meg neki ezt a szívességet.

– Azonban – folytatja, miközben szemében veszedelmes szikra villan – ha évekre szóló megoldás kell, inkább egy tárgyat ajánlanék.

– Milyen tárgyat? – kérdem, miközben a köztünk levő pult fölé hajolok.

– Bármi megfelel, ha a tárgyat az illető állandóan tudja viselni. – Megvonja a vállát, az előttem sorakozó drágakövekre bök. – A legjobb az ékszer. Egy gyűrű vagy karkötő. – Szája gonosz mosolyra húzódik. – Vagy talán egy nyaklánc.

Fizikailag fáj visszafogni magam, hogy ne nyúljak a nyakékemhez, de a Sors kegyelme révén valahogy sikerül mozdulatlanul maradnom.

– Biztos, hogy a király akarja tudni mindezt? – elrugaszkodik a faltól, és közelebb merészkedik. – Vagy esetleg kezd túl szoros lenni ez a nyakék?

Összeszorítom az állkapcsomat, miközben kényszerítem magam, hogy mély levegőt vegyek, és érzem, ahogy a légcsövemen keresztül szabadon áramlik a levegő. Nincs semmi ok arra, hogy az ékszer most működésbe lépjen.

Darrow kárörvendően felnevet.

– És én még azt hittem, a király szófogadó kedvence vagy.

Rávicsorgok, ujjaim viszketnek, hogy megragadjam a nyakéket, letépjem magamról, és megszabaduljak a fullasztó súlyától. Mint minden halálos dolog, ez is gyönyörű. Tucatnyi káprázatos rubin egy finoman kidolgozott ezüstfoglalatban. A legnagyobb, ovális kő a légcsövem felett ül, míg egy kisebb egészen a kulcscsontomig leér.

Lélegzetelállító. Mégis úgy lóg a nyakamon, mint a hóhér kötele.

A kezemet az oldalam mellett tartom, és emlékeztetem magam, hogy hiába is rángatnám, semmit sem érnék el vele. A nyakékre olvasott bűbáj szerint csak a királynak áll hatalmában, hogy eltávolítsa. Amikor a nyakamra csatolta, mindössze tízéves voltam. Azt mondta, meg fog védelmezni, és senki nem lesz képes elragadni tőle. Megígérte, hogy amíg viselem, mindig megtalál majd. Akkoriban nem láttam ebben semmi rosszat. Sőt, megnyugtatónak tűnt a gondolat. De tizenöt évvel később már nem leltem vigaszt abban, hogy egy olyan úrhoz vagyok kötve, akit kinőttem.

Amikor a király elmagyarázta, milyen célt szolgál ez a nyakék, néhány dolgot elfelejtett megemlíteni. Az egyik az volt, hogy valahányszor feldühítettem, ékszer helyett inkább nyakörvvé vált, és egyre szorosabbra húzódott a nyakamon, míg végül nem kaptam levegőt.

Míg fuldokolni nem kezdtem.

Ökölbe szorítom a kezem, kétségbeesetten próbálom megőrizni a nyugalmamat.

– Tudom, hogy te szállítottad le a nyakörvemet a királynak.

– Elképzelhető – vonja meg a vállát, majd újra összefonja a karját. – Őfelsége az évek során sok holmiért fordult hozzám. Nem várhatod, hogy emlékezzek minden kincsére.

Üres arckifejezéssel nézek rá.

– Mindketten tudjuk, hogy erre nagyon is emlékszel – juttatom az eszébe. – Tizenöt éve nyitottad meg a kis kincseskamrádat Highgrove-ban. Elég különös hely az üzletnyitáshoz, figyelembe véve a származásod körülményeit.

Highgrove nem olyan, mint Solmare városának többi része. Ide nem pénzzel vásárolhatsz belépőt, hanem vérrel. A tanács uralja, egy testület, amelyet az uralkodó családok tagjai alkotnak. Csak nemesi származásúak birtokolhatnak itt földet. Ha felszabadul egy hely a körzetben, a teljes tanácsnak jóvá kell hagynia a vevőt.

Hiába dolgozott olyan keményen, hogy megsemmisítse halandó felét, köztudott, hogy Darrow félvér fattyú. Ezért sosem fogadták be igazán a magas rangú tündérek uralkodó osztályai. Mondjuk, szívesen igénybe veszik a szolgálatait, amikor szükségük van rá, de bármilyen finomak is a ruhái, és bármennyi titkot tár is fel, sosem lesz igazán közülük való.

Soha nem fogják örömmel fogadni Highgrove-ban.

Ravasz mosolyt villant rám, folytatva a gondatlan idióta színjátékát.

– Mit mondhatnék? Meggyőző ajánlatot tettem a tanácsnak, és meglátták, mennyit érek.

Összehúzom a szemem, ahogy a bosszúságom fokozódik.

– Komolyan azt várod tőlem, hogy elhiggyem: a tanács magas rangú tündérei több száz év hagyományával és előítéletével szembementek, és megnyitották Highgrove-ot egy féltündér fattyú előtt, csak azért, mert tetszett nekik az üzleti terved?

Megvonja a vállát.

– Történtek már furcsább dolgok is.

– Segítség nélkül nem – erősködöm. – Ehhez több kellett néhány titoknál és hátsó szobákban köttetett üzletnél. Királyi beavatkozásra volt szükséged.

Nem felel, de mindketten tudjuk, hogy igazam van. Egyedül a király képes irányítani a tanácstagokat.

Áthajolok a pulton, hangom most lágyabb.

– Tudom, mennyire bőkezű a király azokkal, akik örömet szereznek neki.

Valami sebezhetőség villan át a szemén, de gyorsan felváltja a gúnyos fölényeskedés.

– Ebben biztos vagyok.

Összeszorul az állkapcsom.

– A nyakörvemért cserébe adta neked ennek az épületnek a tulajdonjogát.

– És ha így van? – sóhajt, majd félresöpri az arcába hulló fürtöt. – Mit akarsz, mit tegyek ebben az ügyben?

Felemelem a fejem, egyenesen a szemébe nézek.

– Azt akarom, hogy szabadíts meg tőle.

Darrow nevetni kezd, de komoly tekintetem értésére adja, hogy nem tréfálok.

– Ez lehetetlen – mondja óvatosan.

Ismét a pengémhez nyúlok, és Darrow szemöldöke felugrik, miközben előhúzom. Szörnyű csikorgás tölti meg a szobát, ahogy a hegyét végighúzom a köztünk lévő üvegvitrin tetején.

– Látod, én nem hiszem, hogy ez igaz – érvelek, miközben elé állok. – Paranoiás vagy, mindig ügyelsz, hogy minden méreghez kéznél legyen az ellenszer. – Az ádámcsutkája fel-le ugrál, miközben figyeli, ahogy az ujjaim között forgatom a kést. – Soha nem kötnél olyan üzletet, amely visszaüthet rád. Nem adtál volna olyasmit a királynak, ami ellened fordítható, anélkül, hogy ne tudnád, hogyan lehet legyőzni.

Minden gúny eltűnik az arcáról, tekintetét elhúzza a fegyverről, és ismét az én szemembe fúrja.

– A kockázat néha megéri a jutalmat – mondja halkan. Szégyenérzet villan a szemében, miközben nagyot sóhajt. – Iverson. – Összerándulok a hangjában bujkáló szánalomtól, de ő folytatja. – Egyetlen módja van, hogy megszabadulj a nyakörvtől. Magának a királynak kell eltávolítania.

Nem.

Ólomsúly nehezedik a gyomromra, tagjaim megmerevednek. Ennek működnie kell. Nincs más lehetőség, nincs hová fordulnom segítségért. Nem élhetek így tovább. Azután nem, hogy… de elhessegetem ezt a gondolatot, tudván, most nincs itt az ideje, hogy elmerüljek a bűntudatban.

– Hazudsz – sziszegem összeszorított fogakkal.

Képtelen vagyok nyugton maradni, végigjárom az üzletet, és kézbe veszek minden tárgyat, ami csak elém kerül. Üveg csattan, amikor több kristálypalackot leverek a földre, kétségbeesetten kutatva valami után, bármi után, ami segíthet.

– Mit művelsz? – förmed rám Darrow, mikor megragadok egy lila folyadékkal telt fiolát. Óvatosan elveszi a kezemből, és visszateszi a polcra.

– Kell hogy legyen valami, ami működik – motyogom, miközben a hátsó szoba felé indulok, mert tudom, hogy ott rejtegeti a különleges tárgyakat. – Lehet, hogy megjátszod a bolondot, de ismerlek. Túl óvatos vagy ahhoz, hogy ekkora kockázatot vállalj.

Elém lép, megragadja a vállamat, és megállít.

– Iverson, nincs itt semmi, ami segíthetne rajtad – mondja szelíden, barna szeme könyörög, hogy lássam be az igazat.

De képtelen vagyok rá.

Gombóc gyűlik a torkomba, biztos vagyok benne, hogy fulladozom, s a nyakörv éppen most döntött úgy, hogy lesújt. Eltaszítom Darrow-t, és hátrálok. Bólint, szemében kéretlen megértés tükröződik.

Mindig is furcsa rokonságot éreztem Darrow-val. Lehet, hogy segített a királynak tönkretenni engem, de mi ketten ugyanazon érme két oldala vagyunk. Mindketten gazemberek vagyunk, akik csalással jutottunk fel a csúcsra, és olyan helyeket foglaltunk el, amelyekre nincs jogunk. És mindkettőnket gyűlölnek ezért.

Levegőt kényszerítek a tüdőmbe, és átgondolom a szavait, miközben megpróbálom megfejteni a hazugságait, amelyek leplezéséhez olyan mesterien ért.

– Azt mondtad, nincs itt semmi, ami segíthetne rajtam – mondom lassan, és olyan közelről figyelem az arcát, hogy észreveszem a finom rándulást a szeme körül. – De mi van, ha valahol máshol van valami?

Az együttérzés egy szempillantás alatt bosszúsággá változik, arckifejezése megkeményedik.

– Iverson, azt hiszem, ideje lenne, hogy…

A mondat közepén elhallgat, mert a fejemet hirtelen az ajtó felé kapom. Figyelmes leszek valamire, a karomon feláll minden piheszőr. Olyan érzés, mintha jég nyomódna a nyakam hátsó részéhez, majd végigcsorogna a gerincemen, borzongást váltva ki belőlem.

Valaki közeledik a műhely felé.

Jelenléte nehéz. Domináns. Nyomasztó, oly módon, hogy még a királyt is felülmúlja. Ahogy megnyalom az ajkam, szinte érzem őt a levegőben. Déjà vu-szerű, ismerős érzés, amit nem tudok hová tenni, valami távoli tudatosság a gondolataim háttérében mégis felismeri ezt az érzést.

Darrow megdermed, körbenéz, a hirtelen változás okát kutatja.

– Mi folyik itt?

Összeráncolt homlokkal fordulok vissza hozzá.

– Te nem érzed?

Megrázza a fejét, ami ezernyi kérdést vet fel bennem, de mind eltűnik, amikor tekintetem visszatér az ajtóhoz. A jövevény jelenlétét minden egyes másodperccel erősebben érzem.

Egyre közelebb kerül.

– Vársz valakit? – tudakolom követelőzőn.

– Nem – állítja, de az arcából kifutó vér másról árulkodik.

Eszembe jut, hogyan járkált fel-alá az emeleten, mennyire nyugtalanul mozgott. És amikor lejött, teljesen fel volt öltözve. Elég furcsa ebben a késői órában…

A francba.

Gyilkos pillantást vetek rá, amely erőszakot ígér, majd illúzióba burkolózom. Ezer apró tű szúrja a bőrömet, miközben láthatatlanná válok. Irigység lobban a szemében, ahogy a helyet bámulja, ahol az imént álltam, de nincs időm kiélvezni a pillanatot. Gyorsan elsuhanok a vitrinek mellett, és a hátsó sarokba húzódom, miközben néma imákat suttogok a Fátumokhoz. Senki sem tudhatja meg, hogy itt jártam ma éjjel. Már az is kockázatos volt, hogy Darrow előtt felfedtem a szándékaimat. Ha ez visszajutna Baylor fülébe…

A bejárati ajtóra szegezem a tekintetem, várva, hogy feltűnjön a különös jelenlét forrása. A szoba lassan elhomályosul, szorongás marcangolja a gyomrom belsejét. Azt mondogatom magamnak, hogy csak egy felhő úszott a hold elé, de aztán a sötétség elkezd felkúszni a falakon. Elborítja az ablakokat, csupán egy vékony fénycsík szűrődik át az üveg résein.

Tintafekete árnyak csúsznak be az ajtó alatti repedéseken, fekete füstfoszlányok nyomulnak beljebb a szobába. A szívem kihagy egy pillanatra, amikor kígyókká alakulnak. Vérvörös szemük mintha izzana, miközben előre-hátra forgatják a fejüket, mintha valamit keresnének.

Szent Fátumok!

Leguggolok, és összegömbölyödöm, amennyire csak lehet, hogy aprónak tűnjek. Az új pozíciómból már nem látom az ajtót, de hallom, ahogy nyikorogva kinyílik. Néhány pillanattal később nehéz csizmák dübörögnek a keményfa padlón, lassú, kimért lépésekkel közelítve. Nem látom az érkezőt, de érzem az erejét. Most, hogy a szobában van, még erőteljesebb a jelenléte – nyomasztó súly, amely bármely ellenséget képes megsemmisíteni. Fogalmam sincs, miféle lény lehet, és nem is akarom megtudni.

– Tetszik, amit a hellyel csináltál.

A férfi hangja mély és erős, hallatára borzongás fut végig a gerincemen.

– Igen. Elnézést a rendetlenségért, uram – Darrow, aki még mindig a látóteremben van, bocsánatkérően pillant a dühkitörésem nyomaira. – Szándékomban állt feltakarítani, mielőtt megérkezik. Nem számítottam önre ilyen korán.

Szavai határozottak, de hangjában nem érződik leereszkedés, így egyértelmű, hogy Darrow ideges. Csak a király előtt tapasztaltam tőle ezt az engedékeny hangnemet.

– Nem számít – feleli az idegen. – Nem maradok sokáig.

Márványdarabok ropognak a csizmája alatt, ahogy előrébb lép a látóterembe. A félhomályban is kivehető magas alakja. Néhány centiméterrel Darrow fölé tornyosulva néz le rá. Nehéz, prémmel szegett, fekete köpenyt visel. Bár a teste nagyrészt rejtve marad, látszik, hogy széles vállú. Sötét haját hátrafésülte, de nincs elég fény ahhoz, hogy tisztán kivehessem az arcát.

– Természetesen – bólint mereven Darrow. – Utánanéztem annak az ügynek, amiről kérdezett. Előhozom a jegyzeteimet.

Már fordulna a hátsó szoba felé, de az egyik kígyó kötélként fonódik a nyakára. Szája elnyílik, miközben ujjaival az árnyék után nyúl, kétségbeesetten igyekszik eltávolítani.

Borzalom tölt el, miközben végignézem az ocsmány jelenetet, újra átélve a megszámlálhatatlan alkalmat, amikor a nyakörvem megfeszült. Csendben számolom a lélegzetvételeimet, és arra koncentrálok, hogy egyiket vegyem a másik után, és ne essek pánikba. Nem fulladok meg, emlékeztetem magam. Az ujjaim Darrow mozdulatait utánozzák, de mindkettőnk küzdelme hiábavaló.

– Az szükségtelen – mondja az idegen. – Biztos vagyok benne, hogy össze tudod foglalni nekem.

Darrow érthetetlen hangot présel ki magából.

– Ó, elnézést – hallom a mosolyt a hangjában. – Hadd lazítsak rajta egy kicsit!

Az árnyak továbbra is Darrow torkát szorítják, de biztosan kissé enyhítik a nyomást. Többször is köhög, mire képes megszólalni.

– I-igen, természetesen – hebegi a bűvölő. – Meg tudom tenni.

Egy futó, irracionális féltékenység szúr belém. Nekem órákig kell vitáznom Darrow-val, mire ráveszem, hogy bármit is megtegyen, ez a férfi pedig néhány pillanat alatt szolgai engedelmességre kényszeríti. Gyorsan félresöpröm a kósza gondolatokat, figyelmemet az egyik árnykígyó köti le, amely az ajtó mellett kúszik. Ha odáig eljutnék észrevétlenül, vajon elhaladhatnék sértetlenül a különös lény mellett? Már a próbálkozás gondolatától is megborzongok.

– Az egyik informátorommal beszéltem – szólal meg Darrow a feszültségtől rekedt hangon. – Nemrég helyezték át egy alacsonyabb posztról a falnál…

– A falnál? – vág közbe a mély hang.

– A palota területét körülvevő falnál – magyarázza gyorsan Darrow. – Ő volt az egyik őr, aki korábban ott járőrözött.

– Áh, értem. Folytasd!

Darrow nyel egyet, tekintete a torkát még mindig körbefonó árnyékkígyóra vándorol.

– Most a palota alatti alagutakban dolgozik. Azt hiszem, ott lehet, amit keres.

Összeráncolom a homlokom. Nem rökönyödöm meg Darrow vallomásán, miszerint elárulta a királyt, de elraktározom magamban a hallottakat, hogy később felhasználhassam ellene. Ami azonban meglep: ezek a bizonyos alagutak. Az évek során teljesen bejártam az otthonomat, és soha nem találtam semmi ilyesmit.

Az idegen vállat von.

– Talán. Valami konkrét dolgot őriz ott?

Darrow bólint.

– Egy fegyvert, amit Suttogónak hív.

Sistergés hallatszik az egyik árnykígyótól, friss félelemhullám söpör végig rajtam.

– Érdekes – hangja elgondolkodóvá válik. – És említett bármi mást erről a Suttogóról?

– Nem. Semmit, uram… – Darrow ismét fuldokolni kezd, próbálja fellazítani a nyakánál gomolygó árnyakat. Hosszú másodpercekig tart, míg végre képes mély levegőt venni.

– Mit is akartál mondani? – kérdezi az idegen.

– Csak az árát! – kiáltja Darrow.

– Miféle árat?

– Az informátorom azt mondta, figyelmeztették, hogy soha ne érintse meg. Aki forgatja, annak súlyos árat kell fizetnie, de nem tudom, mi az. Ennyi. Esküszöm!

A férfi közelebb lép Darrow-hoz, fölé hajol.

– Hiszek neked – hangja most puha, szinte unott. Egy pillanatra elhiszem, hogy a Fátumok ránk mosolyogtak, és a férfi távozni készül, de következő szavai emlékeztetnek, mennyire veszélyes lehet az ilyesfajta hiú ábránd. – Még egy dolog. Mással is megosztottad ezt az információt?

A szívem vadul dobog a mellkasomban. A sötétség ellenére látom, ahogy a rettegés eltorzítja Darrow szép vonásait. Álla megfeszül, ajka vékony csíkká préselődik, miközben szembenéz az ellenséggel. Némán a pengéimért nyúlok, kettőt óvatosan előhúzok. Darrow bármelyik pillanatban feldobhat, és elárulhatja, hogy itt vagyok.

– Nem, uram – rázza a fejét. – Csak önnel.

Sokk hullámzik át rajtam, de nincs időm feldolgozni, mert az idegen csettint a nyelvével.

– Milyen kár – mondja, hátrébb lépve néhányat. – Reméltem, hogy több hasznodat veszem még, de nem tartok hazugokat a szolgálatomban.

Nem kell látnom, hogy tudjam, mi következik.

Az árnyak ismét megszorulnak, Darrow arca szörnyű maszkká torzul. Szája kitátva, hangtalanul próbál levegőt szívni. Barna szeme kidülled, véreresen kutatja a szobát segítség után. Mindannyiszor összerándulok, amikor rám téved a tekintete, de sosem időzik rajtam. Még mindig nem lát.

Vajon azt hiszi, hogy elmentem, vagy tudja, hogy a sarokban kuporgok, míg ő itt, előttem haldoklik?

Megpróbálom elhallgattatni az érzést, mély lélegzeteket véve emlékeztetem magam, hogy nem engem fojtogatnak. Fantomnyomás szorítja a torkomat, de kényszerítem magam, hogy a jelenben maradjak.

Ne gondolj rá! Ne emlékezz, milyen volt, amikor megfosztottak a levegőtől!

Lehet, hogy Darrow nem a barátom, de nem is az ellenségem. Nem kívánnék neki ilyen kínzást. Én nem így öltem volna meg, hanem gyorsan, egy késszúrással a torkán. Ez kegyetlenség. Ilyen halált csak egyvalaki érdemel – ő pedig most a város túlsó felén alszik békésen a palotájában.

Mindig is tudtam, hogy valami hiányzik belőlem – egy darab, ami sosem fejlődött ki. Valami, ami jóvá, teljessé, igazzá tett volna. Most valami rángatja azt az üres helyet, a fantomösztönt, ami soha nem sarjadt ki.

Ezért hagyom cserben mindig azokat, akiknek a leginkább szükségük lenne rám?

Arcok villannak fel előttem: néhányat megöltem, néhányat szerettem, egynek ígéretet tettem. Esküt tettem egy barátom sírjánál, akit tévesen ellenségnek hittem.

Levegőt kényszerítek a tüdőmbe, emlékeztetem magam, hogy nem vagyok senki tulajdona. Nem irányítanak, és nem zártak kalitkába.

Nem az a kedvenc vagyok, akit megszelídítettek.

Én vagyok a bestia, akit beengedtek.

És betartom az ígéreteimet.

A karom meglendül, és a pengét az idegen felé hajítom, de mielőtt célba érne, egy árny nyúlik ki, és elkapja a levegőben. Szemem felizzik, amikor a férfi arccal a sarok felé fordul, ahol rejtőzöm. A hurkok biztosan lazulnak Darrow nyaka körül, mert zihálás tölti be a szobát, de képtelen vagyok elfordítani a tekintetem a férfiról, aki előrébb lép, arcán halvány mosollyal.

– Kíváncsi voltam, meddig akarsz rejtőzködni.

2. FEJEZET

AZ IDEGEN KILÉP AZ ÁRNYÉKBÓL, amely eddig eltakarta arcát. Azóta, hogy megérkezett, most először van lehetőségem tisztán látni őt.

Egyszerűen gyönyörű.

Olyan fájdalmasan gyönyörű, hogy legszívesebben lehunynám a szemem egy pillanatra, elfordulnék, mielőtt esélyem lenne bevésni az emlékeimbe. Minden tündér vonzó, de még soha nem láttam senkit, aki ennyire gondosan megmunkáltnak tűnik, akinek a vonásai ennyire összhangban lennének egymással. Minden vonása tökéletesen illeszkedik a teljes képbe, mintha kézzel alkották volna, nem pedig a természet munkája lenne.

Bőrének enyhén aranyló árnyalata van, ami arra utal, hogy sok időt tölt a szabadban. Sötét, rakoncátlan haját kisimította az arcából, de néhány kósza tincs szeszélyesen a homlokára hullik. Éles, hegyes fülei elárulják, hogy biztosan magas rangú tündér, de kétlem, hogy a Hetedik Szigetről származna. Ott szinte mindenki, aki előkelő, simára borotválja az arcát, neki viszont legalább egyhetes borosta borítja markáns állkapcsát, amitől veszélyes figura benyomását kelti.

Minden vonása rendkívül vonzó számomra.

Halványkék szemével átható pillantást vet rám. Tekintetem megakad telt ajkán, lassan formálódó mosolyán. Egy pillanatra elgondolkodom, vajon feloldottam-e véletlenül az illúziót, ami láthatatlanná tesz, de a bőrömön bizsergő erő gyenge suttogása bizonyítja, hogy a varázs még mindig él.

– Ugyan már – dorombolja. – Az imént még olyan bátor voltál. Olyan lenyűgözően céloztál.

A tekintetét nem veszi le a sarokról, ahol kucorgom. Úgy tűnik, láthatatlanságom ellenére pontosan tudja, hol vagyok. Emlékszem arra a furcsa érzésre, ami akkor fogott el, amikor a műhely felé közeledett. Azonnal tudtam a jelenlétéről, mintha jég érintette volna a tarkómat. Lehet, hogy ő is ugyanúgy érzékeli a jelenlétem, mint én az övét? És ha tudja, hol rejtőzöm, miért nem csusszannak ide az árnykígyói, hogy a kilétem felfedésére kényszerítsenek?

Figyelmem a kezét fedő fekete bőrkesztyűjére terelődik, amellyel belemarkol Darrow hosszú hajába.

– Ha nem csatlakozol hozzánk, kénytelen leszek a barátodat használni, hogy szórakozhassak egy kicsit.

Az elmúlt néhány percben a bűvölő teljesen csendben volt, még mindig térden állt, a nyakára tekeredett árnyékkal. Talán abban reménykedett, hogy az idegen megfeledkezik róla, és ő kisurranhat.

Összeszedem a bátorságomat, rájövök, nincs értelme tovább hallgatni.

– Ha játszani akarsz – szólalok meg, hangom könnyedén zeng a csendes szobában –, sokkal szórakoztatóbb játékot is tudok.

Elégedett csillogás jelenik meg a szemében.

– Végre megszólalt a hölgy. Miféle játékra gondolsz?

Válasz helyett újabb kést hajítok a torka felé. Ahogy korábban, az egyik árny most is megragadja a levegőben, mielőtt az elérhetné az idegent.

– Megnézhetnénk, hány pengével bírnak el egyszerre az árnyaid – jegyzem meg, lassan az ajtó felé oldalazva, hátamat folyamatosan a falhoz szorítva.

Mosolya ragadozószerűvé válik, miközben szeme követi láthatatlan mozdulataimat.

– Tudod, általában nem szeretek játszani.

– Mert nem tudsz veszíteni? – kérdezem, miközben újabb pengét repítek felé.

Ezúttal nem az egyik árnyéka tereli el a kést. Anélkül, hogy lenézne, alig egy hajszálnyira a mellkasától puszta kézzel megragadja a pengét. A szemem elkerekedik a gyorsaságán. Ez problémát fog jelenteni.

– Azért, mert sosem akadt méltó ellenfelem – pontosítja, majd szükségtelen erővel félrehajítja a kést. Az egyik vitrinbe csapódik, amitől összerezzenek, mikor az üveg csörömpölve darabokra törik. Igencsak szétziláljuk szegény Darrow műhelyét ma éjjel.

Piros pöttyök tarkítják a törött üveget, és rájövök: a penge megvágta a kezét, amikor elkapta. A gyomromban nyugtalanság kavarog, miközben sötétség hullámzik körülöttünk. Az árnykígyók vonaglanak a padlón, őrült sziszegéssel. Megérezték a vért, rárontanak a cseppekre, mohón nyalva fel azokat.

Ha látszana az arcom, holdfényfehérré válna. Epe tolul fel a torkomba, de visszatartom. Láttam már halandók és tündérek romlottságát, de ez valami egészen más. Minden szőrszálam égnek áll ettől az éberen is látható rémálomnak a látványától, amely messze különbözik azoktól a jól ismert borzalmaktól, amelyek ellen egész életemben harcoltam. Őrült nevetés készül kitörni belőlem, ahogy gondolataim morbid irányt vesznek. Hogyan lehet harcolni egy füstfelhő ellen? Hogyan lehet lesújtani egy árnyra, ami vérrel lakott jól?

Solmare városa retteg a láthatatlan kísértettől, ironikus, hogy a kísértet most az árnyéktól fél.

Tekintetem Darrow és az ajtó között cikázik. Lehetséges, hogy ki tudnék osonni, mielőtt az árnyak megállítanak, de ez azt jelentené, hogy magára hagyom Darrow-t. Mély levegőt veszek, és megpróbálom lecsillapítani szívem vad zakatolását, miközben végiggondolom a lehetőségeimet. Végigsimítok mind a négy hüvelyen, és bosszant, hogy közülük már három üres. Egyetlen vigaszom az a tudat, hogy legalább az egyik késem vért fakasztott.

– Tudod, aranyos, hogy eteted az árnyaidat – mondom, olyan könnyedséget tettetve, amit nem érzek, miközben megkerülök egy vitrinasztalt, amely elállja az utam. – Akárcsak egy anyamacska, aki szoptatja a kiscicáit. Tényleg imádnivaló.

Rekedt nevetés szakad fel belőle, mintha már régóta nem adott volna ki ilyen hangot.

– Igen, valóban imádnivaló lesz, amikor letépik a barátod húsát a csontjairól.

Elfintorodom.

– Ki mondta, hogy a barátom?

Félrebiccenti a fejét.

– Az a tény, hogy nem hagytad hátra, azt sugallja, hogy talán egy kicsit törődsz vele.

– Talán csak szükségem van az információira, és meg akarom kímélni magam a kényelmetlenségtől – vágok vissza.

– Nos, nem akarnálak kényelmetlenségnek kitenni – pillantása jéggé fagyasztja a véremet. – Add a szavad, hogy ha elengedem, felfeded magad előttem!

– A szavamat adom – mondom, csak félig hazudva.

Ahogy az idegen elengedi, Darrow már talpon van, és a hátsó ajtó felé rohan. Nem is pillant felém, nem mintha látna engem. Én pedig szemforgatva veszem tudomásul a betyárbecsület teljes hiányát.

– Szép kis barát – gúnyolódik az árnyak mestere, tekintetét Darrow távozó alakjára szegezve.

– Eh – vonom meg a vállam. – Nem vagyunk olyan közeli viszonyban.

Egy pillanatra mintha derűs jókedv csillanna a szemében, de azonnal el is tűnik. Minden korábbi próbálkozása, hogy elbűvöljön, elpárolog.

– Most te következel – jelenti ki, ismét felém fordulva.

Nagyot nyelek. Nincs két illúziómágus, aki pontosan egyforma lenne, mindegyikünk másban erős. Van, aki alakot vált, mások pedig azt változtatják meg, amit az emberek látnak. Nem véletlenül neveznek minket gyakran szemfényvesztőnek. A képességeink megtévesztésre és ámításra születtek.

Létezik egy kevéssé ismert illúziófajta, tükörmásnak hívják: egy élő másolat, amelyet néha árnyék-énnek is neveznek. Ez egyfajta kísértet, amelyet általában az illúziómágus képmására hoznak létre. Tudtommal jelenleg én vagyok az egyetlen élő ember, aki rendelkezik ezzel a képességgel.

Lényegében egy tökéletes, minden porcikájában velem azonos másolatot tudok teremteni magamról. Úgy mozog és beszél, mint én, parancsok és ösztönök keverékére támaszkodva. Megteremtése szellemileg és testileg is kimerítő, de addig létezik, amíg táplálom energiával.

Aggodalom járja át a testem, miközben belegondolok, milyen kényes egyensúlyt kell fenntartanom. Még soha nem próbáltam egyszerre láthatatlannak maradni és tükörmást teremteni, de most nem látok más kiutat ebből a helyzetből. Csak annyira kell elterelnem a figyelmét, hogy el tudjak csusszanni az árnyai mellett… Összeszorítom a fogamat, és kényszerítem magam, hogy csendben maradjak, miközben átjárja a testem a jól ismert fájdalom.

A testem ég, az izmaim csavarodnak és nyúlnak, mintha kettészakadnék. Mintha a lelkemet tépnék szét. Meleg vér csiklandozza a felső ajkam, gyorsan az ingujjamba törlöm, vigyázva, nehogy cseppek hulljanak a földre, ahol a falánk árnyak lapulnak. Sajnos ez a művelet mindig orrvérzéssel jár.

A fejem szétfeszül, míg végül közvetlenül előttem alakot ölt a tükörmás, hátának látványát tárva elém. A fájdalom lassan enyhül, az állkapcsom ellazul, miközben óvatosan megdörzsölöm. Basszus, ez brutális volt. De átvészeltem anélkül, hogy elvesztettem volna a láthatatlanságomat, amit győzelemként könyvelek el.

A tükörmásom szemén keresztül leskelődöm, ahogy néhány lépést tesz az idegen felé, így közelebbről is megnézhetem. A férfi arcán egy pillanatra meglepetés villan, ajka elnyílik, mielőtt újra felöltené a közöny maszkját.

– Gyere közelebb! – parancsolja.

A tükörmás engedelmeskedik neki. Tudom, hogy ki kellene használnom, hogy eltereltem a figyelmét, és folytatnom kellene a menekülést, de furcsa módon megdermedek. Az ujjaim viszketnek az oldalamon, kétségbeesetten vágyakozva arra, hogy végigsimítsam a kis szeplőket az orrán és az arccsontján. És azok a szemek… Igézőek. Írisze olyan fakó kék, hogy szinte áttetszőnek tűnik. De ha hunyorgok, ezüstszilánkokat látok bennük. Ahogy megvizsgálja a teremtményemet, szinte érzem, hogy belém lát.

– Be kell vallanom, csalódott vagyok. – Szavai meglepnek.

Némán pislogok, szavai lassan hatolnak a tudatomig. Különös sértődöttséget érzek.

– Jóhiszeműen elengedtem a barátodat, mert megígérted, hogy felfeded magad – folytatja, kesztyűs ujját végighúzva másolatom arcán. – De csaltál. Ez nem jó játék, hölgyem.

Hangjában valami riasztót hallok, ami cselekvésre sarkall. Hátrálok, ujjaim vakon keresik a vitrinasztalokat. A tükörmás zavartan emeli rá tekintetét.

– Bármilyen szép is vagy – suttogja közel hajolva hozzá –, nem vagy valóságos.

Mielőtt felfognám szavait, kasza materializálódik a másik kezében, és a tükörmásom hasába mélyeszti. A fájdalom visszhangja belém hasít. Szám hangtalanul nyílik, ahogy elfojtom a kiáltást. Kezemet a hasamra szorítom, próbálom meggyőzni az agyamat, hogy nincs ott sérülés. A legtöbb érzés, amit a tükörmás átél, tompán jut el hozzám, mint egy suttogás, ami soha nem jelenik meg teljes mértékben bennem. De ez a fájdalom… elkerülhetetlen. Úgy éget, mintha a penge valóban belém hatolt volna.

Szent istenek… Csak egyféle lény képes kaszát idézni, és ők elvileg kihaltak.

– Kaszás – suttogom, mikor teljes valójában rám szakad a felismerés súlya.

Az apátia az arcán hátborzongató, ahogy kihúzza a fegyvert a tükörmásból. Még csak nem is nézi, ahogy a földre zuhan. Inkább rám emeli tekintetét.

Futok.

Látszólag bármilyen kontrollt is gyakoroltam a helyzet felett, mostanra teljesen eltűnt. Erős vagyok, de még én sem tudom felvenni a harcot egy kaszással. Egy átkozott lélekgyűjtő a Halál Szigetéről. Nem is kellene itt lennie.

Alig három méterre az ajtótól valami hideg fonódik a bokám köré, és erőteljesen a földre ránt. Szerencsére a felkészültségem nem hagy cserben. Az oldalamra érkezem, és hátrafordulva keresem a támadót. Keresem a támadót, és rájövök, hogy az egyik árnykígyó csavarodott a lábam köré. Nem törődöm azzal, hogy elfojtsam a torkomban felkúszó sikolyt, miközben a szorításával küzdök. Nem is számít, mivel a Kaszás pontosan tudta, hol vagyok, attól a pillanattól kezdve, hogy ideért.

Próbálom rugdosni a szabad lábammal, de a szorítása csak erősebb lesz. A körmeimet a padlóba vájom, húzom magam az ajtó felé. Csak néhány centimétert haladok előre, mielőtt a kígyó visszahúz, és sziszegve reagál menekülési kísérletemre.

Jeges érzés csorog végig a nyakamon, ahogy nehéz léptei felém közelednek. Ragaszkodom a haszontalan illúziómhoz, az egyetlen pajzshoz, ami még megmaradt.

– Fedd fel magad! – parancsolja mögöttem.

– Kapd be! – sziszegem, letört körmeim a padló barázdáit keresik.

– A játék véget ért.

A kígyó fájdalmasan megcsavarja a lábamat, kényszerítve, hogy a hátamra forduljak. Gazdája a láthatatlan alakom felé tartja a kaszáját, hegye csak néhány centiméterre van az orromtól. Tekintetem az arcára villan, pusztán rideg elszántságot látok rajta.

– Fogytán a türelmem – figyelmeztet.

Hitetlenkedve nézem, ahogy súlyos köpenye alatt valami megmozdul. A válla megremeg, amikor leveti a köpenyt, és két fekete tollas szárny tárul ki mögötte. Óriásiak, legalább másfél méter szélesek mindkét oldalon.

A köpeny nélkül végre teljes valójában láthatom az alatta lévő, hatalmas férfit. Lehet, hogy démon, de a szépsége bármely angyallal felér. Erős testét az enyémhez hasonló ruhák borítják. Arcán és nyakán kívül minden testrészét sötét, szívós anyag öleli, második bőrként tapadva rá. Alkatával egy párducra emlékeztet: erős, mégis karcsú és tagadhatatlanul kecses.

Egy pillanatra ostoba késztetés ébred bennem, hogy kinyújtsam a kezem, és megérintsem a tollait, vajon olyan puhák-e, mint amilyennek látszanak. Ökölbe szorítom a kezem, gyorsan elhessegetem ezt a vad gondolatot.

– Fedd. Fel. Magad. Most! – ajka felhúzódik, miközben megmutatja a fogait, mintha minden szavával átkot szórna rám.

Ekkor már nem vagyok biztos benne, hogy van más választásom, mint engedelmeskedni neki. És mivel az illúzióm fenntartása csak elszívná az erőmet, feloldom. A varázslat suttogása elhal a bőrömön, és a testem láthatóvá válik.

Amint végigmér, telt ajka hangtalan sóhajra nyílik. Szeme kitágul, ahogy arcomat fürkészi. Nem tudom eldönteni, a Kaszás megdöbbent, vagy inkább megrémült-e attól, amit lát. Még csak nem is tűnik fel neki, hogy leengedte maga mellé a kaszáját.

Rózsaszín pír önti el az arcomat, ahogy felforrósodik a tekintete intenzitásától. Elképzelem, ahogy vörös rózsaszirmok hullnak le rólam egyenként, mindegyik egy-egy újabb pillanata ennek a némaságnak.

Szárnyai röviden befelé görbülnek, majd hirtelen visszacsapja és szorosan a hátához lapítja őket. A mozdulat elég ahhoz, hogy kirángasson kábulatomból. Kihasználva a figyelemelterelést, megragadom a combomhoz erősített utolsó pengét, és megmozdulok, hogy levágjam magamról az árnyat. A Kaszás felkiált, ahogy a kezem után kap, de ezúttal gyorsabb vagyok.

A penge úgy hasít át az árnyon, mintha ott sem lenne, majd mélyen a lábszáramba fúródik.

Az adrenalin tombolása közepette nincs fájdalom, csak a hideg acél döfése, amely erősen különbözik a meleg, sűrűn csordogáló vértől. Különös közöny telepszik rám, miközben a sebet bámulom. Nem ez az első alkalom, hogy kést vágnak belém. Sajnos még csak az sem azelső eset, hogy a saját kezem tette.

Egy pillanatra minden teljesen mozdulatlanná válik, mielőtt a sötétség ismét megváltozna. Az árnyak közelebb lopakodnak, ragadozóként szimatolva a zsákmányt. Sziszegések és morgások moraja tölti be a szobát, eszembe juttatva a dzsungeleket, amelyekről gyerekként a fivéremmel olvastunk.

A lábam köré fonódott kígyó megmerevedik.

Tekintetem a Kaszáséba fúródik, és egy kis félelmet látok hideg tekintetében. Állkapcsa megfeszül, arca elsápad. Mozdulatlanná dermed.

– Ne! – vágja oda tömören, amikor a kezem a penge felé mozdul.

Tudom, a fegyver nem sokat érne, de ha a kezemben lenne, kevésbé érezném magam tehetetlennek. Mégis hallgatok rá. Arcából ítélve ő maga sem uralja teljes mértékben ezeket az árnyakat.

A kígyó lassan letekeredik a lábamról, amíg sötét feje a sebem felé nem fordul. A többiek a padlón vonaglanak, kétségbeesetten próbálják megkóstolni a véremet. Már csak egyetlen holdfénycsík szűrődik be az ablakon, és megvilágít engem, mintha valami szentségtelen áldozat lennék. A Kaszás fölém tornyosul, testtartása védelmező, miközben megpróbálja visszatartani őket. Intenzíven bámulja az árnyat, parancsol neki, de még az ő szava sem versenyezhet a vér csábításával.

Nyöszörgés szakad fel belőlem, ahogy a kígyó centiméterről centiméterre közelebb kerül a sebhez. A fogak éles szúrására számítok, de ehelyett fagyos rémülettel nézem, ahogy vékony nyelve megnyalja a bőrömet.

Őrült kacaj bugyborékol fel a torkomból a különös érzésre, de a Kaszás kemény pillantása elnémít.

– Csiklandoz – magyarázom.

Az árny visszahúzódik, vörös szemével pár másodpercig figyel, majd újra a seb felé mozdul. Összeszorított szemmel, visszafojtott lélegzettel készülök a biztosan bekövetkező fájdalomra. Már találkoztam a halállal, de ez a változata különösen kegyetlen. Nem vágyom rá, hogy darabokra szaggassanak, miközben felfalnak.

Várom a támadást és a kínt, azonban nem jön.

Amikor kinyitom a szemem, látom, ahogy az árny rátekeredik a pengére, és a sebhez szorítja. Éles szisszenéssel szívom be a levegőt, ahogy a kellemetlen nyomás belém mar. Nem táplálkozik belőlem, inkább úgy tűnik, mintha… a vérzést próbálná elállítani?

Lefekteti a fejét a combomra, és hozzám dörgölőzik.

Meg akar vigasztalni?

A Kaszás felé fordulok válaszért, de ő ugyanolyan döbbent, mint én. Szeme komikusan tágra nyílt, szája tátva maradt a zavarodottságtól. Körbepillantva látom, hogy a többi árny is lenyugodott, mintha vérszomjuk csillapodott volna.

– Mi vagy te? – suttogja, egyszerre ámulattal és rémülettel telt hangon.

A kérdés valami ocsmány érzést kavar fel bennem. A perzselő fájdalom ellenére megharapom az ajkamat, kihúzom a pengét a vádlimból, és felé dobom. A kígyó felemeli a fejét, hogy sziszegve reagáljon a zavarkeltésre, majd visszatér a dolgához. A Kaszás meg sem rezzen, miközben a fegyver a fejétől egy hajszálnyira süvít el.

– Elvétetted.

Majdnem nevetek a csalódottságon, ami a hangjában bujkál, mikor a penge csörömpölve földet ér mögötte. Lehunyom a szemem, és a maradék erőmet összeszedve a halántékomat dörzsölöm. Vér szivárog az orromból és a fülemből. Az, hogy ma este ennyi erőt használtam, legyengített, de kényszerítem magam, hogy legyőzzem a fájdalmat és a szédülést. Néhány másodperc múlva felemelem a tekintetem, és a Kaszás szemébe nézek.

Mosolyom inkább vicsorgás, ahogy a háta mögé pillantok.

– Nem, nem vétettem el.

Megfordul, és meglátja a tükörmásomat, aki lábujjhegyen kuporog, a fogait villantva. Vérrel borított ujjai a kedvenc tőrömet szorongatják, miközben elugrik az útból. A Kaszás árnyékai akcióba lendülnek, és megpróbálják visszatartani a tükörmást. A figyelmüket elterelő manővernek köszönhetően talpra szökkenek, és az ajtó felé rohanok.

Minden lépésnél égető fájdalom lüktet a jobb lábszáramban. A kimerültség ellenére sikerül újabb illúziót idéznem, és láthatatlanná tenni magam. Kissé megbotlom, amikor a gyomrom felkavarodik a bőrömön elterjedő ismerős érzéstől. Azt mondom magamnak, hogy a fájdalom nem valóságos – csak egy újabb illúzió, és én irányítom.

Láthatatlanul száguldok ki a hűvös éjszakai levegőbe, gyorsan távolodva Darrow műhelyétől. Üresek ebben az órában Highgrove utcái, de én inkább sikátorokban vágtatok, távol az utcai lámpák fényétől.

Többször hátrapillantok, paranoiásan figyelem a vérnyomot, amit magam után hagyok. Pánikba ejt minden árnyék, ami az éjszakában táncol, és majdnem megbotlom. A fájós lábam csaknem feladja, de tovább hajtom magam. Szerencsére Highgrove a palotához legközelebb eső városrész.

Végül feltűnnek a kőkapuk. Mint mindig, most is két őr áll a mellékbejáratnál. Ismerős arcuk szinte idegennek hat mindazok után, ami ma éjjel történt. Elslisszolok mellettük, miközben meghallom egy obszcén vicc végét és halk nevetésüket.

Bizalmatlan borzongás fut végig rajtam, sántikálva sietek a palota kertjein át. Szemem fürkészi a buja növényzetet, a Kaszás után kutatok. Győzködöm magam, hogy mindez csak a maradék adrenalin játéka. De a tarkómon végigfutó bizsergés miatt legszívesebben pengét ragadnék.

Mozgás vonja magára a figyelmemet, és a palota lejtős tetőire irányítja a tekintetemet.

A párkányokon vízköpők sorakoznak, őrzők, akik csendben ítélkezve néznek le ránk. Ahogy vizsgálom megmerevedett arcukat, észreveszek valamit, és meghűl ereimben a vér. A szárnyas szobrok egymás mellett állnak sorban, de az egyik más, mint a többi.

Az ő hatalmas szárnyai nem kőből vannak. Tollból készültek.

3. FEJEZET

EGY SOR TOMPA PUFFANÁS HALLATSZIK, én pedig felugrom az ágyamról, és egy pengével a kezemben a földre vetődöm. Felnyögök, mikor éles fájdalom nyilall a vádlimba, emlékeztetve az önmagamnak okozott szúrt sebre. Lassan felállok, kinyújtom a lábam, és összerezzenek a fájdalomtól, ahogy behajlítom, majd kiegyenesítem a lábujjaimat.

Miután tegnap este megláttam a szárnyas Kaszást, ahogy a tetőről figyel, futva menekültem a szobámig. Eszembe sem jutott a seb ellátása, csak bezárkóztam, és összegömbölyödtem a díványon. Azt terveztem, hogy egész éjjel ébren maradok, nehogy a lélekgyűjtő beosonjon az erkélyemen át, de ahogy az adrenalin hatása alábbhagyott, a késsel a kezemben elaludtam.

A vékony elefántcsontszínű függönyök nem tudják megakadályozni, hogy a nap betolakodjon a szobámba, és elnyomja a szobám díszítésére használt, lágy színeket a kora reggeli fényben. Ahogy a szűnni nem akaró kopogás folytatódik, rájövök, hogy a zaj, ami felébresztett, az ajtó másik oldaláról jön.

Nem törődve a lábfájással, magamra kapok egy selyemköntöst, hogy legalább részben eltakarjam az éjszakai ruházatomat. A pengét a hátam mögé rejtve résnyire nyitom az ajtót, és elhúzom a szám, amikor meglátom, ki verte rám az ajtót ilyen sürgetőn.

Kaldar Burgess.

– Vau-vau – mondja önelégült vigyorral az arcán, láthatóan büszke a fárasztó poénra, amit már vagy százszor elsütött. A kedvences poénok állandó népszerűségnek örvendenek az udvari nemesek körében.

Becsukom az ajtót, még mielőtt be tudná szuszakolni a lábát a résbe. Épp csak két lépést teszek vissza az ágyam felé, mikor újra kopogtat, így kénytelen vagyok ismét kinyitni.

– Mit akarsz? – kérdezem.

A szemét forgatja.

– Ha nem vágtad volna rám az ajtót, talán már meg is mondtam volna.

Üres tekintettel bámulok rá, türelmesen várva, hogy végre rátérjen a lényegre. Utálja, amikor nem megyek bele a kisded játékába. Hiszen egy rendes kedvenc azért van, hogy másokat szórakoztasson.

– A király azt kívánja, hogy légy jelen az asztalánál ma reggel – morogja, s még a bőre alól is szivárog a frusztráció.

Egy gazdag család másodszülött fiaként nyilvánvalóan megalázónak tartja, hogy üzeneteket közvetítsen. Mivel a bátyja örökölte a címet, a birtokot és a családjuk helyét a tanácsban, Kaldar kénytelen volt politikai pályára lépni. Annak ellenére, hogy nem rendelkezik mágikus képességekkel, nélkülözhetetlen szerepet tölt be a király életében, és a főtanácsadója lett. De Kaldar szerencsétlenségére Baylor gyakran úgy bánik vele, mint egy kifutófiúval.

Szörnyű lehet magas rangú tündérként valaki szolgálatában állni.

Mozgást észlelek mögötte, és rájövök, hogy magával hozta a két udvarhölgyemet, Alvát és Morwent. Kitárom az ajtót, hogy beengedjem őket, miközben Kaldar elsüti az egyik szokásos szellemes megjegyzését.

– Légy jó, kedvenc, és ne késlekedj! Nem akarod megváratni a gazdádat, igaz?

Gúnyosan mosolyog, de nem foglalkozom vele, és becsapom az ajtót az orra előtt.

Alva és Morwen gyorsan nekilát fürdőt készíteni, rózsa- és narancsvirágolajjal illatosítják a vizet. Mélyeket lélegzem, próbálom hagyni, hogy ellazítson a nyugtató keverék. Egyikük sem lepődik meg a furcsa hálóruhán, miközben segítenek levetkőzni. Évek óta mellettem szolgálnak, megszokták az efféle különcségeket.

Morwen lehajol, hogy segítsen lehúzni a nadrágom. Egyenes, sötét haja copfba van fonva, felfedve kissé hegyes füleit, amelyek jelzik, hogy félig tündér. Ahogy lehúzza rólam a bőrnadrágot, megpillantja a vádlimon lévő sebet és a körülötte húzódó véraláfutásokat, ahol az árny megszorított. Felszisszenek, ahogy a keze hozzáér.

Felnéz, és felvonja a szemöldökét.

– Ez meg micsoda?

A megszáradt vér vastagon fedi a bőröm, ettől a seb rosszabbnak tűnik, mint amilyen. Már var van rajta, pár napon belül be is gyógyul. Ha nem hatolt volna olyan mélyre a penge, a seb egyetlen nyoma egy halvány vonal lenne, amely idővel visszanyeri eredeti színét. A magas rangú tündérlét egyik áldása, hogy gyorsan gyógyulunk.

A Kaszás képe ugrik be hirtelen, a nyakamig szökik a forróság, miközben valami furcsa zavarodottság tölt el.

– Semmiség – hazudom. – Egy kis baleset.

Alva is közelebb jön, áthajol Morwen fölött, de arcát félelem árnyékolja be.

– Megint csinálod? Akartad, hogy ez…

– Nem – vágok közbe, és nem hagyom, hogy a gondolataim abba az irányba sodródjanak.

Mindketten rám bámulnak, várják a választ. Felsóhajtok, úgyis tudom, hogy nem hagyják annyiban.

– Ez… bonyolult volt – próbálok magyarázatot találni, anélkül, hogy említeném Darrow-t vagy a Kaszást.

Alva a szemöldökét ráncolja, Morwen pedig gyanakvóan húzza össze a szemét.

– Ez nem az, aminek gondoljátok. Már nem teszek olyat – teszem hozzá gyorsan.

Vagy legalábbis az utóbbi hónapokban nem. De néha még mindig hiányzik a fájdalom okozta, furcsa megkönnyebbülés. Enélkül csak gyűlik a bűntudat minden élet után, amit Baylor parancsára kioltok. Talán helytelen, de valami torz igazságérzet miatt a szenvedést a vezekléssel társítom. Azt súgja: az egyetlen módja annak, hogy megfizessek azért, amit tettem, ha bűnhődöm. Csak akkor lehetek végre tiszta.

Ezért álltam néha mozdulatlanul, ahelyett, hogy elkerültem volna az ütést. Sőt, néha szándékosan hagytam, hogy az ellenfél elérje a fegyverét, tudva, hogy komolyan úgysem árthat. Bármilyen kisebb sérülést is okoztak, az semmi volt ahhoz képest, amit Baylor miatt kényszerültem velük tenni. De legalább tompította a bűntudatomat.

– Komolyan – mondom a lehető legőszintébben.

Leállnak a faggatással, de látom rajtuk, hogy nem hisznek nekem. És igazuk van. Nem vagyok más, csak egy hazudozó.

Miután megfürdettek, egy zsályazöld selyemruhát adnak rám. Szorosan öleli a mellkasomat, kiemelve a vonalaimat, amit Baylor biztosan értékelni fog. Az ujjatlan ruha vállait aranyfém díszíti, míg a mély nyakkivágás a rubin nyakláncomra irányítja a figyelmet. A magas oldalsliccek lehetővé teszik, hogy gyorsan hozzáférjek a combjaimra szíjazott pengékhez.

A tükörben nézem magam, miközben Alva kifésüli dús, rézvörös hajamat, és lágyan leomló hullámokba rendezi őket. A szemem sarkából mozgást látok, Morwen vonja magára a figyelmemet. A tükörbe nézve rám pillant, miközben felveszi a könyvespolcomról a működésképtelen órát, és több mint egy órával előre állítja.

Gyorsan Alvára pillantok, de ő nem vette észre, mert figyelmét lekötötték az arany hajcsatok, amelyekkel a hajamat tűzi fel, hogy ne lógjon az arcomba. Megjegyzem magamnak az időpontot. Ha Morwen nyíltan beállítja a találkozó időpontját Alva előtt, akkor igen fontos lehet.

Morwen szó nélkül visszatér a fésülködőasztalomhoz, és barna szénnel kezdi kihúzni a szememet, kiemelve a kicsit felfelé ívelő formáját. A bátyám mindig azt mondta, rókaszemem van. Azt állította, hogy a borostyánszínű árnyalata miatt, de titokban azt gondolom, hogy inkább a csintalanságomnak köszönhető.

Utolsó lépésként csillámló púdert hintenek a testemre és az arcomra, amitől a bőröm simának és hibátlannak tűnik. A király elvárja, hogy a kedvence egy bizonyos módon nézzen ki: legyen halálosan veszedelmes és gyönyörű.

Azt akarja, hogy mindenki az után sóvárogjon, amit csak ő ízlelhet meg.

Az egész folyamat kevesebb mint fél órát vesz igénybe, de mire megköszönöm az udvarhölgyek segítségét és kinyitom az ajtót, Kaldar már fortyog. Az alsó ajkamba harapok, hogy elrejtsem szétterülő somolygásomat. A lányok visszatérnek a dolgukhoz, míg Kaldar szorosan a sarkamban követ végig a folyosókon.

– Nincs szükségem kísérőre – emlékeztetem. – Nagyon jól ismerem az utat.

– Ezt nem te döntöd el – morogja a hátam mögött.

A király folyamatosan változtatja a szabályokat, nehogy kiszámíthatók legyenek. Néha reggelente egyedüllétre vágyik, és a jelenlétem nemkívánatos. Máskor megköveteli, hogy vele legyek. Úgy tűnik, az is minden előzetes figyelmeztetés nélkül megváltozhat, hogy közlekedhetek-e egyedül, vagy sem.

Hátrapillantok a vállam fölött, ki nem állhatom az udvari nemes önelégült arcát. Azzal nyugtatom magam, hogy simán kibelezhetném, mielőtt esélye lenne kihúzni a kis tőrt az övéből. Talán egyszer valóra válnak az efféle vágyálmok. Már a gondolat csírája is reményt fakaszt bennem.

Kaldar arckifejezése mogorvává válik.

– Ne nézz így rám!

Felhúzom a szemöldököm, arcomra ártatlan értetlenség ül ki.

– Hogy így?

Morgolódva félrenéz. Én is elfordulok, magamban mosolyogva, miközben elképzelem a hangokat, amiket akkor fog kiadni, amikor a kezem által hal meg.

Az olyan férfiak, mint Kaldar, mind egyformák. Eleinte túláradó magabiztossággal hisznek az örökölt felsőbbrendűségükben, de amint lefegyverzed, és térdre kényszeríted őket, könyörögni kezdenek. Sírnak és esedeznek, mert nincsenek hozzászokva ahhoz, hogy másnak engedelmeskedjenek, és megdöbbennek, amikor szembesülnek a tetteik valódi következményeivel.

Elvégre a kiváltságosokkal mindig kivételt kell tenni.

Mire elérünk a király reggelizőszobájához, várnom kell, amíg Doral és Huxley, a magánőrei be nem engednek. Még a kegyeltjeként sem léphetek be anélkül, hogy bejelentenének neki. Amikor végre kinyílik az ajtó, és betessékelnek, egy pillantást sem vetek a hátramaradó Kaldarra.

A király reggelizőszobája fényűző és világos. A hálószobájához kapcsolódik, így bensőséges hangulatú. A reggeli fény beragyog a nyitott erkélyajtón át, gyönyörű kilátás nyílik a tengerre. A falakon vidéki tájakat ábrázoló festmények lógnak, minden vízszintes felületen friss virágcsokrok láthatók. A sárga tapéta és a meleg színű fabútorok otthonossá teszik a helyiséget. Az a cél, hogy hívogató legyen, az ember úgy érezze, hogy biztonságban van, és szívesen látják. Hogy otthonos legyen.

De hazugság az egész.

– Iverson.

Baylor feláll az asztalfőnél, hogy arcán szeretetteljes mosollyal üdvözöljön. Mély meghajlással köszöntöm, miközben gyűlölöm, mennyire természetesen ejti ki a nevem, mintha túlságosan is hozzászokott volna.

Egyenes, világosszőke haja vállig ér, épphogy súrolja az arany dolmányt. Büszke, hegyes fülei mindenki számára láthatóan kikandikálnak a hajszálak közül. Homlokán aranyozott korona ül, jelezve, hogy ő a király, ha esetleg valaki nem tudná.

Bár soha nem árulta el, hogy pontosan hány éves, tudom, hogy évszázadokat élt meg, de ennek nyoma sincs az arcán. A vonásai alapján a húszas évei végén járhatott, amikor megszűnt tovább öregedni. Mint minden tündér, ő is meg lett áldva az ifjúság örök szépségével. Gyerekként ez a szépség elkápráztatott. Most alig találok benne bármit is, amit csodálhatnék.

Baylor – a Viadalok Vadja, a Hetedik Sziget királya, és életem legnagyobb bánata.

Határozottan megcsókol, nyelve birtoklón hatol be a számba. Egyik kezével erősen megragadja a karomat, a másikkal a fenekembe markol. Hozzásimulok, és kényszerítem magam, hogy ne húzódjak el az érintésétől. Halk, sóvárgó hangot hallatok, mintha valóban vágytam volna erre.

Amikor hátralép, sötétkék szeme vággyal telve csillan, tekintete a ruha mély kivágására tapad.

– Hiányoztál, kis kedvencem.

– Te is nekem – hazudom, könnyedén belesimulva a szerepembe. Könnyű tettetni, főleg, hogy nem mindig volt merő színjáték.

– Átkozott előkészületek, amelyek elválasztanak minket egymástól. – Magához húz, az orrát az arcomhoz nyomja. – Megőrülök nélküled.

Türelmesen mosolygok, mintha nem forogna a gyomrom a közelségétől.

– Nem lehetek mindig az első gondolatod.

Örültem annak, hogy az utóbbi hónapokban lekötötte minden figyelmét, hogy fáradhatatlanul készült a Hetedik Sziget királyaként töltött huszonötödik évfordulós báljára. A Verran-szigetek többi uralkodóját is meghívták a Baylor tiszteletére rendezett bálra, bár kétséges, hogy mindannyian eljönnek-e.

– Van híred a többi uralkodóról? – kérdezem, ügyelve arra, hogy ne nevezzem őket annak, amik valójában.

Ellentétben Baylorral, a többi hét uralkodó isten. Nem kellett véres csatákat vívniuk a trónjuk meghódításáért. A Fátumok választották ki őket, és birodalmuk születési jogon az övék. Ez pedig különösen érzékeny pont a király számára.

Selim, az Egyezségek istene és Cassandra, a Jóslás istennője már megerősítették részvételüket. Selim ritkán hagyja ki a lehetőséget, hogy szorosabbra fűzze kapcsolatait. Cassandra azonban egyetlen eseményen sem vett részt, mióta Maebyn, az Illúzió istennője és a Hetedik Sziget egykori uralkodója negyed évszázaddal ezelőtt eltűnt. Mivel ők ketten nagyon közel álltak egymáshoz, mindenki meglepődött, amikor Cassandra úgy döntött, részt vesz Baylor jubileumi bálján. Titokban azon tűnődöm, hogy talán az egyik látomása volt felelős a változásért.

– Kerys, Alastair és Atreus visszautasították a meghívást – morogja. Ők a Szeretet és Gyűlölet istennője, a Káosz istene és a Háború istene. – Még várok Eyrkan és Killian válaszára.

– Biztosan hamarosan válaszolnak – hazudom.

Eyrkan, az Élet istene, az istenek önjelölt vezetője, valószínűleg úgy gondolja, hogy nem méltó hozzá a Baylor partiján való részvétel. A válaszadás megtagadása kicsinyes, de számítottak erre. Killian azonban más. A Halál istene arról híres, hogy minden meghívást visszautasít. Minden isten titokzatos, de egyik sem annyira, mint a halál. Ő tíz éve szerzett isteni rangot, de azóta szinte teljesen visszavonultan él, és keveset tudunk róla.

Baylor mosolyog, előrehajol, és újra gyors csókot nyom a számra, majd leültet a jobbján álló, bársonyos karosszékbe – a kiváltságosok helyére. Ezeket az apró gesztusokat jól begyakoroltuk, arra szolgálnak, hogy különlegesnek érezzem magam. Fontosnak. Kiválasztottnak.

A reggeli bőséges: friss bogyós gyümölcsök, péksütemények, rántotta, sonka és sült krumpli. A rozmaring és fokhagyma illata felébreszti az étvágyam, ami azonban rögtön elszáll, amikor a tekintetem megakad az előttem álló porcelántányéron. A búzavirágkék szegély körbeöleli a belső peremet, melyet apró orgonaminta díszít. Ezt a mintát bárhol felismerném.

A néhai királyné nagyon szerette a nászajándékba kapott étkészletet, és csak különleges alkalmakkor vette elő. Gyerekkoromban, még mielőtt megromlott volna a kapcsolatunk, kettesben elköltött ebédeink során használta. Egyszer megkérdeztem tőle, miért olyan különleges, és azt felelte, hogy azért, mert az a személy festette, akit a világon a legjobban szeretett.

Az elmúlt évben Baylor elszántan igyekezett kitörölni Leona királyné emlékét a palotából. Csak néhány apró részlet kerülte el a figyelmét – a néhai felesége életének utolsó emlékei.

A szemem mögött ég a forróság, gombóc ül a torkomban. A bűntudat és a szégyen versengenek a zsigereimben, hogy melyikük kerekedjen felül. Iszom egy korty vizet, hogy lenyeljem ezt a váratlan érzést. Baylorra pillantok, aki a bal oldalamon ül, és látom, hogy engem bámul. Nehéz nem visszariadnom a tekintetéből sugárzó nyilvánvaló vágytól.

– Eldöntöttem – rázza a fejét határozottan. – A tanácsadóim egyedül is elboldogulnak az előkészületekkel. Az elkövetkező néhány napot szeretném kettesben tölteni veled a szobámban.

– Nem – vágom rá túl gyorsan, még mindig elvonja a figyelmemet az a hülye tányér. Szemöldöke felszökik, így gyorsan kijavítom magam: – Nem szeretném, ha miattam nem úgy alakulna az ünnepséged, ahogy tervezted. Az egész birodalomnak fontos ez az este.

Kezem az övére simul, hagyom, hogy az előző pillanat érzelmei ott csillogjanak a szememben, miközben bátor mosolyt villantok rá. Minden erőmet beleadom a hazugságba. Sebezhető vagyok veled szemben. A te igényeidet helyezem előtérbe. Bízhatsz bennem.

Lehajtom a fejem, mintha nehéz lenne kimondani. Mintha ezek a szavak önfeláldozást jelentenének, és nekem össze kellene szednem a bátorságomat, hogy kimondjam őket.

– Megérdemled, hogy élvezd, anélkül, hogy miattam aggódnál.

Bátor mosolyt erőltetek magamra. Baylor hosszasan néz, majd kinyújtja a kezét, hogy megsimogassa az arcomat, és hüvelykujjával letörölje a könnycseppet. Ahogy rámosolygok, gyomromban égető érzés ébred, de nem engedem, hogy utat találjon.

Nem érzek semmit.

– Ó, kis kedvencem. Mindig olyan édes vagy.

Némán imádkozom a Fátumokhoz, hogy a király komolyan gondolja, amit mondott, miközben figyelmét újra a reggelijére összpontosítja.

– Mondd csak, milyen volt a tegnap esti kis kiruccanás? – kérdezi, miközben beleharap egy eperbe. A szemem követi a lecsöppenő gyümölcslét, ahogy végigcsorog az állán. – Sikerrel jártál?

Egy pillanatra megfagy bennem a vér, mert attól tartok, hogy a Darrow műhelyében tett látogatásomra céloz, de aztán rájövök, hogy inkább arra a kellemetlen feladatra gondol, amit előtte bízott rám.

– Elintéztem – biztosítom. – Lord Ando Varish beismerte, hogy felségáruló rágalmakat terjesztett a korona ellen. – Vagyis egy hazugságot vallott be, amit rendkívüli kényszer hatására ismert el, csak hogy megszűnjön a fájdalom.

Múlt hónapban Lady Varish életet adott első gyermeküknek, egy kislánynak, akinek kerek füle van. Tehát halandó. Ez súlyos aggodalomra adott okot, tekintve, hogy mindkét szülő magas rangú tündér. Ando nyíltan kijelentette, hogy ez Baylor uralkodásának következménye. A Fátumok újabb büntetése az Istennő távollétéért. És nem ő volt az első, aki ilyesmit mondott.

Az egész lassan kezdődött. Néhány rossz aratás, hevesebb viharok, alacsonyabb születésszám. De az utóbbi években a termés már alig elegendő a népnek. Baylor próbál kereskedelmi megállapodásokat kötni a többi szigettel, hogy időt nyerjen. Részben ezeknek a szövetségeknek a kiépítése miatt oly fontos az évfordulós bál. Fogytán az idő, hogy megoldást találjon.

A viharok is egyre hevesebbek. Hat hónappal ezelőtt egy tízméteres hullám zúdult az egyik északi falura, és elpusztította a közösséget. A szigeten gyakran előfordul, hogy egyik pillanatról a másikra hurrikánná változik a napsütéses időjárás.

– Lord Varish beismerte, hogy ő maga vágta le a gyermek füleit, hogy kereknek tűnjenek – mondom, a szavak keserűen gördülnek le a nyelvemről. – Meg akarta ingatni az uralkodásodat, és hatalmat kívánt szerezni a kritikusaid között. De kivégeztem Lord Varisht, ahogy kérted.

Kérted. Milyen udvarias szó. Azt sugallja, hogy volt választásom – de ezt a gesztust nem adta meg nekem a király. Amikor Baylor a nyakékemre teszi a kezét, aktiválódik a varázslat. Bármilyen közvetlen parancsot ad, engedelmeskednem kell – különben a nyakörv működésbe lép.

De Baylor már túlságosan is magabiztos lett velem szemben. Nem ügyel eléggé a megfogalmazásra, így maradnak apró rések az ellenszegülésre. Mint amikor Andónak azt mondtam, véget vetek a fájdalmának, ha elismeri, hogy az állításai hamisak, még akkor is, ha nem azok. Az egyetlen ajándékot ajánlottam fel neki, amit adni tudtam: megígértem neki, hogy megvédem a feleségét és a gyermekét, és gondoskodom arról, hogy ne keveredjenek bele az árulásába.

– Lady Varish semmiről sem tudott – biztosítom őszintén a királyt. – Ő és a gyermeke csak áldozatok voltak Ando őrületében.

Baylor elgondolkodva bólint.

– Küzdött ellened?

Megrázom a fejem.

– Akkor hogy magyarázod ezt? – a kezemre mutat, ami az asztalon pihen, és a tönkrement körmeimet bámulja, amiket Darrow keményfa padlójába vájtam, ezért letörtek.

A szívem kihagy egy ütemet, de nem engedem meg magamnak, hogy reagáljak a hibára. Ennél már nehezebb helyzetekből is kimagyaráztam magam.

– Egy kicsit vergődött – pontosítok, miközben lesütöm a szemem, mintha zavarban lennék. – De nem történt semmi olyasmi, amit ne tudtam volna kezelni.

Hosszú másodpercekig némán figyel, mérlegelve a szavaimat.

– Ezen a héten többet fogsz Remarddal edzeni – parancsolja. – Nem akarom, hogy berozsdásodjanak a képességeid.

Bólintok, nem akarok vitatkozni. Az edzés az egyik utolsó örömöm.

– Szólok Remynek.

– Remynek hívod, mi? – vonja fel a szemöldökét. – Aggódnom kéne, hogy ennyire bizalmas kapcsolatban vagy a testőrség kapitányával?

– Remard miatt nem kell aggódnod – mondom a teljes nevét használva, és színpadiasan forgatom a szemem a cukkolás hallatán. Remy valóban jóképű férfi. Magas, izmos, napbarnított bőrrel és rövidre vágott, gesztenyebarna hajjal. Mézbarna szemében élet vibrál, ellentétben Bayloréval. De a király tudja, hogy gyakorlatilag Remy nevelt fel, így a gondolat, hogy vonzódnék hozzá, egyszerre visszataszító és nevetséges.

– Senki más nem kell, csak te – hazudom, s a szavak újabb hányingert hoznak rám.

Halványkék szem és sötét haj képe villan át az agyamon, emlékeztetve a Kaszással kapcsolatos, furcsa reakciómra. Külsőre ő a legvonzóbb férfi, akit valaha láttam. De talán az összes kaszás ilyen szép. Talán épp így csábították el a nemrég elhunytak lelkét, hogy azok kövessék őket a túlvilágra?

Lépések közelednek, és felpillantva látom, hogy Kaldar lép be a szobába egy papírköteggel a kezében. Kócos, fekete haját a füle mögé tűri, miközben meghajtja magát a király felé.

– Bocsánat, Felség – mondja. – Itt a reggeli jelentés.

– Üzlet. Az életem legunalmasabb része – sóhajt Baylor, és Kaldar felé int. – Mi mindent kell ma elrendeznem a birodalmamban?

Kaldar átnyújtja a papírokat, közénk áll, teljesen kizárva engem. Belekortyolok a teámba, és égnek emelem a szemem a nyilvánvaló taktikai húzás miatt. Míg Baylor átnézi a lapokat, én a reggelim felé fordulok, próbálok enni, annak ellenére, hogy a gyomrom görcsben áll. Kaldar szokás szerint hadar: új őrök kiképzése, birtokviták két nemes között, valami probléma az évfordulós bál egyik szállítójával.

– És, Felség… – Kaldar megáll, tekintete rám villan, hogy lássa, figyelek-e – Lady Bridgid szeretne ma találkozni veled egy kóstolóra, hogy véglegesíthesse a desszerteket.

Kaldar hangszíne alapján világos, hogy Bridgid nem csak édességet akar felszolgálni. A tanácsos egy ideje próbálja a király kegyeibe ajánlani az unokahúgát. Az, hogy Bridgid segédkezik a bál körül, csak egy újabb kétségbeesett próbálkozás, hogy magára irányítsa Baylor figyelmét. A tanácsadó önelégült vigyora alapján úgy tűnik, most talán célba ért.

Baylor szeme vörösen villan, ahogy Kaldarra néz – a szörny, ami benne él, újra megmutatja magát. Baylor nem olyan, mint én vagy Darrow. Az ő illúziómágiája más – ő egy alakváltó. Egyes alakváltók képesek módosítani a külsejüket, szebbé válni vagy ellopni más arcát. Mások állatokká alakulnak – madárrá, rókává. De Baylor más. Ő egy szörnnyé válik… egy vadállattá.

Végigfut a hideg a hátamon, és tompa nyomás jelentkezik a halántékom mögött. Csak egyszer láttam őt teljesen átváltozni – az is elég volt, hogy soha többé ne akarjam látni. Amikor igazán dühös, bepillantást enged a függöny mögé, hogy mi rejtőzik benne. Elrettentő figyelmeztetésként arra, hogy mi kerülhet a felszínre bármelyik pillanatban.

– Van még valami? – kérdezi Baylor fagyos hangon.

Kaldar megrázza a fejét, mialatt a király rám néz. Vérvörös tekintete az arcomat fürkészi, jelek után kutat, hogy felfogtam-e a Kaldar szavaiban rejlő célozgatást. Mindkettőjüket figyelmen kívül hagyva úgy teszek, mintha nem törődnék velük, és a reggelimre koncentrálok. Ha Baylor viszonyt folytat, óvatosnak kell lennem, hogyan kezelem.

Volt idő, amikor már a gondolatától is megőrültem volna, hogy Baylor más nővel van. De azok az érzések rég elmúltak. Mikor udvarolni kezdett, teátrálisan megszabadult az összes korábbi szeretőjétől. Még azelőtt, hogy közöttünk bármi történt volna, világossá tette, hogy én vagyok az egyetlen, akit akar. Ettől értékesnek és fontosnak éreztem magam, ami megerősítette, hogy a mi kapcsolatunk más.

Különleges.

– Igen, Felség – Kaldar hangja feszültté válik. – Itt van még a Kegyelem Angyalának ügye is.

Baylor mozdulatlanná dermed.

– Remélem, azért vagy itt, hogy elmondd, őrizetbe vettük.

Az elmúlt hónapokban egy ismeretlen gyilkos, akit csak a Kegyelem Angyalaként emlegetnek, sajátos igazságszolgáltatást gyakorolt az egész városban. Az áldozatok között nincs valódi kapcsolat, kivéve a bántalmazó természetükről szóló pletykákat. Mindegyikük gyanúsított volt szerettei bántalmazásában, de soha nem találtak rá bizonyítékot.

– Sajnos nem – Kaldar lesüti a szemét. – Továbbra sincs információ a gyilkos hollétéről.

Nem törődve Baylor egyre növekvő dühével, az asztalon lévő késért nyúlok, egy kis eperlekvárt veszek ki az előttem álló tálból, majd a pirítósomra kenem.

– Még mindig semmi nyom? – kérdezem ártatlanul, mielőtt beleharapok.

– Semmi – Kaldar tekintete rám villan, forr benne a gyűlölet. Abból, ahogyan ökölbe szorítja a kezét, egyértelmű, hogy legszívesebben engem ütne.

– Hat gyilkosság, és egyetlen szemtanú vagy nyom sincs – sziszegi a király, miközben félretolja a tányérját. – Ez nevetséges. Két hét múlva bált kell rendeznem, ehelyett ilyen tehetetlen idiótákkal kell foglalkoznom, akik egy nyomorult bűnözőt se tudnak elfogni.

– Ha megnyugtatna, én is utánanézhetek – ajánlom fel. – Így te a bál előkészületeire koncentrálhatnál.

A király tekintete ellágyul, visszatér a mélykék színéhez, miközben lecsillapítja dühét, és elnéző mosoly jelenik meg az ajkán.

– Ez nem szükséges – vág közbe Kaldar, határozottan rázva a fejét. – Teljes mértékben ura vagyok a nyomozásnak, Felség.

– Majd én eldöntöm, mi szükséges – villant rá figyelmeztető pillantást Baylor, majd újra hozzám fordul. – Köszönöm, kedvesem. De ez az ügy méltatlan hozzád. Csak a tehetséged pazarolnánk.