Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

AZ ISTENI KERT

KÉT KÉK SZEM

EGYSZERÜ TÖRTÉNET

ALICE, A JÓ GYILKOS

A KÉT RÓZA

IVANHOE

A GATÁLYI KASTÉLY

A NAGY VÁGY

AZ IDEGEN

KING JOHN

A MÁSOK BOLDOGSÁGA

LORD WENDESLEY

A GROSVENOR-OSTOR

A KÉT NŐVÉR

FALUSI TÁJKÉP

MANYUKA

AZ IDEGEN NŐ

A ROSSZ GYÖNYÖR

KÜLÖNÖS TÖRTÉNET

MÁMOR

ROZALINDA

AZ EMLÉK

HOSSZÚ NAP

LADY LAWRENCE RUBINTOS GYÜRÜJE

PESTI MESE

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szomory Dezső

AZ ISTENI KERT

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-398-271-5 EPUB
ISBN 978-963-398-272-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás: 1910

a borító Franz Xaver Simm (1853 – 1918) A hárfajátékos
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ ISTENI KERT

Valami Hughes Revel nevű fiatal emberhez, aki a londoni újságírásban állítólag igen előkelő, sőt briliáns szerepet játszott, volt egy úgynevezett ajánlólevelem. A Gower Street mélyén akadtam rá, ama rettenetes penziók egyikében, ahol esténként, a vendégasztal körül, e földi lét nyomorúságának egypár elragadó példánya csoportosul: holmi dúlt arcú öreg skót leányok, kenyérért lihegők, német hetérák beteges kövérségben és tragikus hajóskapitányok, akik letörötten s csontig ázva a száraz földön lézengenek.

Felmentem a lépcsőn, a nappal is őrködő bús gázlámpák alatt a negyedik emeletre. Az emberem ott lakott a szögletben, a szögleten is túl, a mélyben, a legmélyebb mélyben, ahová a folyosó gázfényes homálya sem ért s ahol barikádszerű tömegek mögött, nyilván elmaradt vagy lefoglalt málhák mögött, a vízvezeték sírva pendült aláhulló cseppjeivel.

A falakat tapogatva az ajtórészek világos csíkja mentén, végre ráakadtam a kilincsre, kopogtattam, benyitottam. Egy hosszú, kissé feldúlt szoba volt, afféle szomorú barlang, ahol a meghajszolt vad pihen. De hogyan pihent! Az ágyban, a besüppedt matracban, mintegy végérvényesen, szürkén és kopaszan, letörve, megsemmisülve. Mégis elég derűsen fogadott. A nyomornak azzal a boldog reménységével, mely jót vár még a rossztól is. A levelet elolvasta s menten elhullatta, könnyedén, hanyagul, mint egy lord, elegánsan.

- Nyissa ki kérem az ablakot, - mondotta. - A függöny tegnap leszakadt, - tette hozzá a tárgyak iránt való sajátos jóindulattal.

Egy darab napégette rongy, amolyan avult elefántcsontszínű, lógott az ablakmélyedésben. Ami a függönyből maradt.

- Nem baj, - folytatta - azért lady Bakham mégis gyönyörű.

- Igen, - feleltem tájékozatlanul.

És kinyitottam az ablakot. A szomszédból magas falak meredeztek a napsütéses korom sajátos derűjében. Nyár volt. Egy távoli udvarból egy lombos fa is látszott s egy piros női ruha néhány kék virág között a fényben. Már akkor elvágyakoztam innen. Igen különösnek tűnt, hogy ebbe a siralomba ajánlottak bele.

A kopasz ember felült az ágyban. Onnan kinézett az ablakon. Nyilvánvalóan a nap állását tanulmányozta.

- Legalább három óra van már, - mondotta.

- Sőt négy, - feleltem némi ostoba ingerültséggel, amit a hangomból rögtön kiérzett.

- Ah, fiatal ember, - szólott enyhén - ha tudná, micsoda öröm az, micsoda öröm! Átaludni az ebédet.

- Ebben nem látok semmi gyönyörűséget, - feleltem ridegen. - Sokkal élvezetesebb jól ebédelni.

Rám nézett, gondolom egy csöppet megvetőleg. Talán sajnálkozott is rajtam a felsőbbrendű lények ironikus jóindulatával. Egy perc múlt el, egy egész nagy, kínos perc. A gúnyos tekintetében valósággal megfürödtem közben. Úgy tűnt nekem, hogy sok mindent mondana még, de láthatólag kerülni kívánja a bonyodalmas polémiát. Továbbá a „jól ebédelni” is imponálhatott neki valamelyest, minden előkelősége dacára.

- Ön szokott jól ebédelni? - kérdezte csöndesen, valami leplezett nyomatékkal.

- Szoktam, - feleltem önérzetesen. - Én a rendes élet barátja vagyok.

- Nagyon helyes, nagyon helyes, - szólott könnyedén s egy szál selyem pizsamában kiszökött az ágyból. - Ön bizonnyal azért is neheztel rám, - folytatta mosolyogva - hogy a függöny leszakadt s még újat nem varrattam. Nyilván azért is neheztel, hogy ebben az apartmanban nincsen olyan agathe-oszlopos fürdő, rózsákkal behintett medencével amilyenben például Caracalla lubickolt, továbbá nincsenek renaissance tükrök, skót gobelinek és Velázquezek, nincsen semmi, csak egy kopasz korhely, aki estefelé ébred, mint a hold. Egyszóval ön neheztel, amiért hozzám ajánlották. Holott én nagyon jó fiú vagyok. Én egy kitűnő fiú vagyok. Én olyan fiú vagyok, amilyen kevés van e földön. Rám igen nagy szükség van e földön. De talán parancsol egy cigarettát? - kérdezte előzékenyen.

Egy szalmából font szegény kis tárcát rántott elő. Két magányos cigaretta vonult meg benne egymáshoz dőlve.

- Finom, igen finom, - ajánlotta - a király is ezeket szíja, nincs különb, a legkülönb!

- Köszönöm, - feleltem s rágyújtottam. - Nagyon finom, - szólottam mintegy szuggesztióképpen, de meggyőződés nélkül.

- No látja, - ragadta meg a szavamat, - no látja! Minden igen finom itten. Nézze például ezt a pizsamát. Ez nem lyoni selyem, ez nem manchesteri selyem, oh, a világért sem, - ez japán szövés, pókhálószerűen finom s üde, mint egy márkinő bőre. Japán selyem az Indiákon át: a maharadzsák kötik a turbánt az ilyenből. No látja.

- Igen. De mi hasznom van nekem abból, hogy ön japán selymekbe burkolódzik az Indiákon át, vagy hogy is mondjam? Mi hasznom van nekem abból? - ismételtem elriasztó józansággal.

- A szép látása, - felelte könnyedén. - Mert azt csak nem tagadhatja, hogy én e pizsamában megdöbbentően hasonlítok a richmondi hercegre?

- Ön arra hasonlít, akire akar. Legkevésbé egy komoly emberre. Még kevésbé arra az előkelő újságíróra és ideális férfiúra, akit az ajánlólevelem révén elképzeltem magamnak.

- Ki tudja? Talán mégis! Nézzük csak. Ön tehát, amint azt az ajánlásból kivettem, egy kontinensbeli terebélyes hírlapkiadó fia. Mint ilyen, a londoni nagy papírok organizációját óhajtja tanulmányozni. E célból kétségkívül igen üdvösnek vélné, ha benyomnám például a „Morning Advertiser” valamelyik hivatalába.

- Igen.

- Mi sem könnyebb ennél. Magam is dolgozom a „Morning Advertiser”-ba. Sir Bakham a legjobb barátom. Bakham, a direktor. Röviden Bak, a híres Bak. Lady Bakhamról nem is beszélve... Gondolom, már említettem e nőt, - ez isteni barátnőt. Ő látta ezt a pizsamát. De a diszkréció kötelez, fiatal ember.

- Lady Bakhamnak is be fog mutatni? - kérdeztem a gonosz vágyaknak engedve.

- Oh ezt nem, - felelte tétován, - ezt már nem. Ez veszélyes. Ön csinos fiú. Ön nagyon elegáns fiú. Ön egy elsőrendű fiú. Ön egy olyan fiú, amilyenre szükség van Londonban. Lady Bakham... no mindegy! Csak azért is be fogom mutatni.

A kopasz emberre immár hálásan pillantottam. Valami sajátságos báj lebegte körül kékselyemben lebegő alakját. Némi öntudatlan vonzalom fűzött hozzá, mint egy szokatlan s meglepő jelenséghez. Már csak azt az elbűvölő férfiút láttam benne, aki önző céljaimat a legnagyobb készséggel szolgálja s a legjobb reményeket ébreszti a szívemben.

- Most gyorsan felöltözködöm, - mondotta fürgén - s aztán együtt repülünk. Addig ön lemehetne Eveline kisasszonyhoz, aki e szállót dirigálja, bemutatkozik neki s tudatja vele, hogy ön az én kedvemért ideköltözködik. Egyben előre kifizet, mondjuk, egy havi penziót. Ezzel az én hitelem is megszilárdul. Néhány perc s lenn vagyok. Még néhány perc s a „Morning Advertiser”-ben vagyunk.

- Inkább lady Bakhamhoz menjünk előbb, - feleltem áhítozón. - Mert hiszen, ha megnyerem kegyét, amúgy is bekerülök a kiadóba.

- Kitűnő gondolat! Az ügyek egyszerűsítése! - csattant ki lelkesen. - Ön úgy látom, ért az élet művészetéhez.

Igaz, a homályos folyosón, a ravatalszerű lépcsőkön s még amaz odvas küszöbön is mely Eveline kisasszony officiumába vezetett, hevesen haboztam s ingadoztam. Mért költözködjem ide s mért fizessek előre? Az ajtóra meredve tűnődtem. Lady Bakham! Mégis, némi bizalmatlanság gyötört. Lady Bakham, az ismeretlen nő! Az omlatag és vonzó angol asszony, aki szeretne! S benyitottam Evelinhez. Az aranyaim csengésénél, míg búsan lefizetgettem őket, Hughes Revel már mögöttem állott mosolygón s diadalmasan. Gyöngéden átfonta a karomat s könnyed lépdegéléssel kisiklottunk a szomorú házból.

Oly világos volt odakünn! A szomszédos kertekben bodzafák illatoztak. S a vadgesztenyék fehér virágsüvegén apró piros vércseppek fénylettek a napban.

- Lady Bakham a legszebb nő Londonban, - mondotta a kopasz ember. - A legszebb nő a szárazföldön s a tengereken. Szebb annál, amit Gainsborough föstött, szebb Burns Johns-nál, a rózsaszínű Watteau minden álmainál. Szép ő, szent Isten, szép, mint egy japán cseresznyefa amikor kivirágzott, szép, mint egy gyöngyházcsiga a smaragdfüvekben, egy aranyalma a hajnalban, vagy a vér a narancsban. Szeretni őt! És szeretni általában. És szédülni és szenvedni is. És még sok minden, ami a gyönyör körül van. Az isteni kert! De én szívesen ebédelnék, - tette hozzá átmenet nélkül.

És rögtön bevont valami színes üvegtető alá, ahol egy vendéglő volt.

- Engem ismernek itten, - magyarázgatta. - Kitűnő hely, impozáns adagok. Ha ön megvacsorál, én is megebédelhetek.

- Elkéssük Lady Bakhamt, - szabadkoztam. - Aztán meg nem is vagyok éhes.

- Oh én olyan éhes vagyok! - felelt epekedőn s dallamosan, - Lady Bakhamnél viszont teázni fogunk.

Törhetetlen étvággyal már falatozott is, mélyen, nemesen, érzéssel. Rokonszenvező testvériséggel vette át tőlem a teli tányérokat, az italomat is felhajtotta. Közben beszélt tovább:

- Oh, azok a tea-partik a lady Bakham citromfa-szalonjában! Az apró sèvres-i csészék a fehér női kezekben! De csak egyetlenegy tekintet zeng itten, egyetlenegy szőke fej világít. Ön tudja, kié. S az ajkáról valami heves illat árad. Az ember nem is beszélni vágyna hozzá, de zokogni neki sok mindent a világból. Ez az. Ez az. Az egész hárfa. Az aranyhárfa.

- Oh Istenem, gyerünk, - szólottam megejtve.

Mentünk. Egy kis ház volt ez valahol a Parc Lane körül. Kormos palota, de virág az ablakokban. S a törpe tölgyfaajtó kilincse ragyogott.

- Azt hiszem tévedtünk, - magyarázta Revel. - Ma nincs tea-parti.

- Nincs? - kérdeztem csalódva.

- Oly csendes minden e ház körül. Sehol egy vendégváró kocsi, semmi.

- Mindegy, - feleltem ingerülten - én lady Bakhamt látni akarom. Én most már mélyen benne vagyok az ügyben, anyagilag és lelkileg is. Egy csomó aranyat hagytam az ön hoteljében s az imént önnek sok ételt is fizettem. Hol van lady Bakham?

- Nyilván az Operában, - felelte szomorúan. - Ott ül a páholyában, acélkék ruhában, meztelen vállakkal. Az ő válla! Mint egy ezüsttükör.

Feldulva már és mámorosan, két jegyet váltottam az Operába. A zengő káprázatban mindenfelől opálfénylésű női vállak, tündöklő szőke fejek virultak. Egynémely asszonyi karnak oly megejtően gyöngéd s vonzó mozdulata volt!

- Ez ő? - kérdeztem fuldokolva.

- Oh dehogy, - suttogta.

- Hát amaz ott?

- Nem.

- Nincs itt? Nem látja?

- Oh Istenem, nem.

Még ez éjjel az összes irányokban hajszoltuk, kerestük: a kocsik mélyén amint a sötét utcákon a fénylő nőkkel elvonultak, az előkelő ivókban, a tündöklő verandákon, a pálmák alatt a heves illatokban. Lady Bakham nem volt sehol. A szürkületben egyedül állottunk a szennyes kövezeten.

- Most már gyerünk haza, - buzdított a kopasz ember. - Minden be van zárva.

- Nem megyek, - feleltem elcsigázva - egyáltalán nem megyek s önnel nem is óhajtok találkozni többé. Kár, hogy nem hallgattam intő ösztönömre, amikor először volt szerencsém. De nem is értem, nem is értem, hogyan szédülhettem bele ebbe a hazug lidércbe annyi kiadással! Ez az. Ez az. Az egész hárfa. Az aranyhárfa. Ön egyszerűen megcsalt engem. Lady Bakham! Még a nyomát se láttam.

- Hát én, azt hiszi láttam?

- Nem is létezik!

- Nem.

- Ön egy gazember, - mondottam keserűn.

És nekiindultam az éjszakának. De a kopasz ember utánam jött, még egyszer megállított egy magányos gázlámpa alatt.

- Hát képzelje el, - szólott békéltetőn, - hogy már csakugyan mutattam önnek valami kövér vagy csontos asszonyt, valami nagy fehér illatos bábot gyöngyökkel kirakva. Képzelje el, hogy már szerette is, meg is ízlelte, meg is unta. Mi haszna volna belőle? Ne beszéljen. Lady Bakham az enyém, az öné! Hát nem szebb így, hogy nem pillantjuk meg? Legyen okos, fiatal ember. Már dereng. Jó reggelt. És jöjjön szépen haza aludni.

KÉT KÉK SZEM

Távoly Aladár beszélte el a következő történetet. Nem tudom igaz történet-e... Ez előkelő író tudvalevőleg, a legbecsesebb művészek mintájára, sohasem a való életet festette, hanem csak bizonyos egyéni szemlélet és képzelődés színes egyvelegéből és fájdalmas zűrzavarából hasított ki egynémely különös s olykor az emberi szenvedéstől véres darabot.

Egyébként én itten csak megismétlem az egészet, inkább halovány emlékezetből s anélkül természetesen, hogy e briliáns, mondhatnám vakító író félhomályos mélységeit, stílus és érzésbeli finomságait, forró, halk és enerváló billentyűverését, egész szurdinás és kissé kábult muzsikáját vissza tudnám adni.

*

A történet a következő:

Egyszer a Shaftesbury Avenue-n, egy tavaszi este, sötét volt és világos. Egyike ama különös estei fényhatásoknak, amelyeket nem látni sehol egyebütt a világon. Csak éppen a londoni utcán s talán csak éppen a Palace körül. A lámpák, az egész nagy vörhenyes fény élt és ragyogott magának. És ugyancsak magának és magában barnás sötétség borított el mindent. A fény és a homály két külön világ módjára gyöngéden határolták egymást az egybeolvadásnak harmóniája nélkül. A fény és a homály fájdalmasan lebegtek egymás mellett, mint gyászos s tündöklő fátylak. Oly közel s mégis oly távol egymástól, mint egy vak szem egy világos szemtől.

Mikor Bauer Antal, a lézengők sajátságos és szakadozott sietségével elhaladt mellettem, alig ismertem meg, holott én már néhány lépésnyire mindenkit megismerek, még azokat is, akiket nem ismerek, először látok és talán utoljára. De az merőben megmagyarázhatatlan, hogy aki csakugyan érdekes és rendkívüli ember van, majdnem mindig kisiklik a figyelő szem tekintete és a leselkedő érzés ösztöne elől. Mégis, a zseni meglátja az ilyet olykor. Hála istennek. Mert a bűnösök, a vakmerők, a szabálytalan létezésűek, egyszóval a nagy érzések zord és fényes zsiványai inkább észrevétlenül sompolyognának tova egy korlátoltabb elméjű s világfelfogású embertársuk előtt. Mire is jó, hogy megálljanak és szóba álljanak, amikor amúgy sem érthetik meg egymást? Úgy kell utánuk szaladni, ha kell! Úgy kell felkutatni s megkeríteni őket, mint egy nagy, ritka és megdöbbentő Frau Carl Druschki rózsát,[1] amelynek imádandó illata van.

Rögtön megfordultam és szaladtam az ember után.

- Ön, ugye, a híres Bauer Antal? - kérdeztem.

- Igen, - felelt tétován.

A Palace előtt állottunk a fényben s a homályban. Amit láttam a Bauer Antal arcából, inkább csak sejtettem. Tizenöt esztendő nem is viselte meg. Csak éppen az volt a rettenetes rajta, hogy a régi arc s a régi fiatalság a viharos és gyötrelmes idők emlékében virult, teljesen épen és mégis elváltozva, feldúlva, felhasítva s mégis megpihenve, mint a felszántott föld a barázdákban. Kissé rongyosnak és sok mindent nélkülözőnek is tűnt abban a látszólag korrekt öltözködésben, mely az intimusabb részek hiányosságát óvatosan rejtegeti s csak egy mészárnyalatú vonalkát mutat az inggallér avult fehérségéből.

- Én még ismertem önt - magyaráztam, - amikor hivatalnok volt otthon, állami ember, atléta, táncos, evezős és minden. Amikor még egészen fiatal volt és szórta a pénzt és nagyon vidám fiú volt.

- Oh! - felelte elhárítón. - Régen volt az.

- Régen.

Egy percig hallgattunk. Kicsit kerestem a fonalat, amelyen ezt a beszélgetést tovább fűzhetném. És békén élveztem az emberem halk és kutató tekintetét, ösztönszerű kémlelődését, hogy mit is akarhatok s mi haszna lehet belőlem. Voltaképpen nem akartam semmit; csak megnézni közelről ezt a végképp letört s elzüllött harcost. A londoni utca sodorta elém a maga szennyes áradatában. Amolyan roncs volt, mint a többi, holmi elhajított fadarab, amelyik elveszve úszik a nagy vizeken s az ember a csólnakból mégis csak kihajlik érte. Furcsa, hogy itt van, itt áll az utamban.

De ekkor, úgy látszik, már rám is unhatott. A válla megrándult hirtelen. A tekintete leoldódott rólam s felragyogott. Valami ősi energia rázkódtatta meg, valami ősi hencegés némi keserűségbe vegyülve.

- Mit akar? - kérdezte kurtán. - Ez csak olyan üres bámészkodás.

- Csakugyan. És jobb tenném, ha...

- Ha mit? - vágott a szavamba. - Ha feljelentene például, ugy-e azt akarta mondani?

- Oh, istenem, - feleltem sértődve, - hát csak ilyen sivár és sötét léleknek tart engem? Mit is jelentenék föl? De hiszen minden régen elévült már... az idő eljár, sárga cserebogár. Csak azt akartam mondani, jobb tenném, ha segélyezném talán.

- Én nem kérek, - mondotta egy csöppet megenyhülve, - nem szokásom. Amim volt, azt is csak elvettem inkább, vagy elraboltam, vagy sikkasztottam, ahogy tetszik. A pénznek soha meg nem alázkodtam meddő és lehetetlen kívánságokkal, a pénznek sohasem engedtem, hogy csak álmokat éljek s nem igaz gyönyörűséget. Csak azért is én voltam az erősebb. Jól belemarkoltam, mint a pék a tésztába, mikor gyúrja a kenyeret. Még ha a más pénze volt is, mindegy. De létezik is az olyan, mint a más pénze! A pénz, pénz, az enyém, tiéd, mindenkié. Azé, aki megfogja, akárhogyan, de megfogja.

Így beszélt Bauer Antal. És hozzátette:

- Csakhogy már nincs egy garasom. Már régen nincs egy garasom.

- Éppen ez. Lássa, ha már találkoztunk, hát ne legyen hiába. Igaz, fel is út, le is út, talán mi ketten sohasem fogunk találkozni többé. Mégis szeretném, lássa, ha egyszer, amikor dolgozom éjszaka a lámpa alatt otthon, maga éppen gondolna rám valahol messze tőlem, valamelyik londoni utcán a fényben s a homályban. Éppen csak gondolna rám, mint aki egy este kisegítette. Különös mi, mondja? De ha nem akar, nem kell. Maga talán még nem is vacsorált ma este?

Azzal a gyöngéd és meghatott hallgatással felelt, amelyben a nyomorgó ember a maga profán nélkülözését, mint holmi szent fönséget nyújtja.

- No, vallja be.

- Bevallom.

- Cudar dolog a koplalás, a nagystílű koplalást értem, mikor az éhség kínja, mint valami mámor már csak az agyat gyötri. Oh hajdan, volt szerencsém hozzá. A gyomrom büszke volt, mint Kleopátra királynő a ménlovával egyetemben. Úgy éreztem olykor, hogy megreped a homlokcsontom.

És kutattam a zsebemben és Bauer várt, rokonszenvvel s érdeklődve.

- Csakhogy tudja, nem adhatok sokat. Én ugyanis önnel szemben a pénznek, sajnos, igenis megalázkodom s nagyobbszerű kívánságaimban mindössze csak az ábrándokig jutok. Nem is vagyok állami ember, atléta, táncos, evezős és minden. Itt van, kérem, egy kis arany.

- Utána nyúlt, megragadta precízen és gépiesen, azzal a heves és tragikus kézmozdulattal, mely megfojtana egy embert.

- Köszönöm, - mondotta és megindult.

- Hát csak ennyi az egész? És nincs tovább a kis aranyamért?

- Mi legyen még, mit mondhatok még? - kérdezte némi leplezett keserűséggel. - Hisz ön ismeri az egész ügyet, látom.

- Az egészet nem, óh nem. Például azt sem, hova lett a lány? Az a nagy, lebegő angol lány, aki a vétekbe sodorta.

- Oh elment, - felelte megremegve, - egészen elment, vége.

- Meghalt?

- Nem.

- Hála Istennek. De hogy is halhatott volna meg, hiszen oly szép volt, mint a nyári nappal. Hej, haj, én is csak szerettem, én is csak épp úgy, mint a többi fiatalok, akik látták a színpadon amikor táncolt és dalolt is, főleg dalolt valami fekete kölyökcicáról, aki kergeti a szélben a fájáról hullott mandulavirágot. Tíz éve van e különös nótának s a kék szemének, mely ránk meredt.

Az ember megröffent mint a vad.

- Miért éppen a szemét mondja? - kérdezte elborultan.

- A szemét, nem tudom, a fényt!

- Oh! - rebegte.

S elfordult. Egy percig hallgatott még. A tenyere mélyén, a kissé szétvált ujjakon át mereven szemlélte az izzadó kis aranyat. Még habozott, még gyötrődött. Aztán ismét felém került.

- No jó, - szólott csendesen, - hát nem bánom, hát legyen a pénzéért. Lássa, én nem igen félek és mégis... Hogy az élet tovasodrott bennünket, hogy átvergődtünk némely cudar viharokon, mindegy. Én megküzdöttem és mégis... Az ember nem tudja mi a bűn s mi nem az, az ember szeret és csak szeret, arccal a napnak csak szeret! De egyszer, egy este, a szemét festette, hogy a színpadra menjen. A méreg átszivárgott a pilláján. Érti ezt? Azóta is csak múltak az évek és csak jöttünk tovább, mind lejjebb. Olykor vezettem a kezénél fogva, olykor elhagytam és akkor megállt az utcán... A két tenyerem közé fogva a nyakamat valami kínzó mámorban fojtogattam magam s éjjel, ha volt hol meghálnom, ronggyá haraptam a vánkosomat. Az életem hozzáfonódott az ő lázas sötétségéhez. A lelkem ott vergődik vele, mint galamb szárnyán a vér. Lássa, én nem igen félek és mégis... én mindennel megküzdöttem, lássa. De az a két szem, az rettenetes! Azt a két szemet nem tudom nézni. Abban a két szemben minden hiába volt és hogy éltem és szerettem és szenvedtem és üvöltöttem és hogy loptam és elpusztultam, mind, mind hiába volt, az egész nagy élet, az egész világ. Oh istenem, irgalmazz nekem! Oh istenem, az a két kék szem!

Már-már sírt, még szeretett! S amint nekiszédült az éjnek és széles hátával tovasompolygott, fáradtan és súlyos léptekkel, mint egy megkéselt titán, aki cipeli a sebét, magam is csak mentem utána, a falakat súrolva, remegőn. Már ott, az utca végén, a nyüzsgő tér embertömege fölött, az ünnepi fények izzó máglyái égtek. A járda szélén, egy kis bádogcsészét nyújtogatva, egy asszony állott s énekelt. Az ember feléje ment. S míg elkullogott mellette, a fejét félretartva, a kis aranyat enyhén a csészébe hullatta. Oh istenem irgalmazz nekem! Oh istenem, az a két kék szem!

[1] nagyvirágú, sokszirmú, fehér színű, bokros, általában 1–1,5 m magas rózsafajta. Illatnélküli. (a Digi-Book Kiadó megj.)

EGYSZERÜ TÖRTÉNET

Vajon ki volt itt kívülem ebben a rengeteg londoni hotelben szeptember végén, amikor mindenki hazament már, elvonult, letűnt s elkallódott, mint a hulló falevél? Majdnem egyedül laktam a vörhenyes téglák tetejében, elhagyva, szürkén, fáradtan és tragikusan, mint egy magányos lovag a vártoronyban, ahol az óra kongott, mint egy dallamos ágyú és a múló idővel telezengte a roskatag eget.

Az ebédlőben hervadozó jázmin illatozott az asztalokon, bánatos kis kék virágok mellett, amelyeknek alig volt nevök többé, mert elvirultak és elkoptak a csendben. Nagy kerek asztalok voltak itten, távol egymástól s ünnepélyesen, a földig érő súlyos abroszokkal, mint a fehér ravatalok és telerakva csillogó acéllal, széles pengéjű és hegyes kések tömegével, mint a jól ápolt bonckészletek. S a távolból, a mélyből, a roppant terem szögletéből, hátteréből vagy örvényéből csöndes és aggódó pincérek közeledtek, feketén, mint az árnyak, kémek vagy őrök, kissé felriadva, megzavarva, készséggel, de ellenségesen is, a fehér ingvértek elborult színével, petyhüdt keménységével, mert az idő mindent megvisel.

Aki itt volt, mind csöndes ember volt, kimért, türelmes és zajtalan. Elmaradt, bornírt, de kitűnő vidéki családok, nemes és kései népek, akik a csöndet szerették, alig egy tucat nyugodalmas ember, világos arcú öreg urak akik sohasem tudtak meg semmit és jól nevelt vén hölgyek kiélezett s békés orral és a dús, fehér hajuk világított. Ezek lassan vacsoráztak a hervadozó virágcsokrok díszében és olykor érintették egynémely hosszú s vékony s fürkésző ujjal az elvirult kis kék virágokat, melyeknek alig volt nevük többé.

Oh akkor én egészen egyedül, egészen magányosan ültem egy nagy, kerek asztalnál. Kissé bánkódtam is, kissé reménykedtem: talán mégis jön valaki, aki tudja, hogy itt ülök magamban. A nyílt üvegajtókat néztem, a függönyt rajtok, a világos küszöböt. De sokáig nem jött senki. Nagy csönd volt. S a nagy csönd mélyén, tompán és elmosódva, az ajtók, függönyök, folyosók, szőnyegek s lépcsők vaskos és lágy szurdináján át, megtörve s elgyöngülve a város zsivaja hangzott, az egész nagy lázas élet, az egész rengeteg külső világ, az utak, a partok, a pályaudvarok, a felszerelő hajók s az induló vonatok s a nagy tér s a nagy sík, ahová kijutnak, a végtelen és az új városok, izzó tüzekkel, amelyek vonzanak.

És ekkor megjelent egy ember. Hirtelen s váratlanul tűnt fel a küszöbön, csendesen, szerényen, kedvesen. Megállott, körülnézett, kissé félénken és megriadt tekintettel a gyér és bús közönség láttára, mely háborítatlan falatozott tovább s alig vette észre. Egy pincér siklott feléje és jelezte, óh istenem, éppen az én asztalomat jelezte. Nyárutó, sivár és néptelen szeptember vége: a többi asztalok be voltak állítva, az abroszok bevonva, mint a vitorlák, a lámpák kioltva, lezárva. Az idegen egy percig habozott. Aztán mégis, egy hirtelen elhatározással közeledett felém, leült az asztalomhoz s köszöntött. Aztán csendesen kanalazta a levest, kissé meghajolva. Nagy szál ember volt, izmos és hajlékony, deresedő fejjel s egészen világos, nagy, tiszta kék szemekkel, mint az érc, vagy a kristály vagy egy színésznő vagy egy becsületes asszony. Holmi skót lelkész a javából, tősgyökeres református, nyakig begombolt kabátban, egy szűziesen fehér, egészen vékonyka batiszt-nyakkendővel. Derűs, nemes és vonzó arc. Ez ember szép volt. És nagy, fehér keze volt, kissé túlnagy, de gyöngéd, lágy és simulékony. Amint fogta a kanalat, a villát, a tányért: jóságos baráti kéz, meleg és jellegzetes, nyílt és ragaszkodó, egy ember keze, aki szeret.