Fordította

Szabó Olimpia

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Karen Swan: The Hidden Beach

Copyright © Karen Swan, 2020

All rights reserved

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

Borítóképek © Figure © Shutterstock;

left-hand shore © PPAMPicture/Getty Images;

right-hand shore and jetty © Johner Images/Getty Images

Borító design © Pan Macmillan Art Department

ISBN 978 963 568 249 2

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Timea

Előkészítés Tóth Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra László Irén

Sophie Lowry emlékének

Azt álmodtam, hogy ébren vagyok,

és arra ébredtem, hogy alszom.

Stan Laurel

Előhang

Stockholm, 2013. március

Életének utolsó pillanataiban az ő arcát látta. Képek peregtek előtte, halványszőke haján megcsillant a fény, hátravetette a fejét, és feltárta hosszú nyakát, szeme résnyire szűkült a mámortól. Egész lényéből szépség és finomság áradt, mintha nem is szilárd anyagból lett volna, hanem mennyei tünemény, csillagpor, amely tökéletes földi formába hullott az égből.

Miközben ezeket figyelte, sok mindent nem vett észre – nem látta a sötéten csillogó mély, kora őszi pocsolyát, nem hallotta a hátulról érkező villamos halk, jellegzetes zúgását, majd a sikoltást, amely a levegőbe emelkedett és végigvisszhangzott a város egén. Ezekről semmit sem tudott.

Számára csupán a fény létezett.

És azután a sötétség.

Első rész

Első fejezet

Stockholm, 2018. december

Bell a pedálon állva tekert át a lámpákon, nadrágszára a zoknijába volt tűrve, és még lihegett az előző kaptató után. Azon kevés kerékpáros közé tartozott az utcán, akik izomerővel hajtották előre magukat, az elektromos biciklin és rolleren közlekedők sokkal rendezettebben néztek ki – és nem voltak akkora késésben, mint ő. De legalább mostanra jelképessé szelídült a Balti-tenger felől fújó szél, amely a csontjáig hatolt, amikor tíz perccel ezelőtt kilépett a lakásából. Arca kipirult az erőlködéstől.

Jobbra kanyarodva egy keskeny utcába ért, és a kormányra hajolva nekiindult a rövid, de meredek domboldalnak, amelyről néhány perc múlva gyalog fog lejönni. Az utca mindkét oldalán fényes fekete autók sorakoztak, némelyikben már benne ült a sofőr – ez ugyanis a diplomáciai negyed volt, ahol a sorházakat erős olívazöld, umbrabarna és terrakottaszínűre festették.

Kifulladva ért fel a dombtetőre, ahol végre visszaereszkedett az ülésre, innen már gurulhatott a végcélig. Ahogy legyezőszerűen széttartottak, és szélesebbek, világosabbak lettek az utcák, úgy tompult a csúcsforgalom háttérzaja, erősödött a madárcsicsergés és a bicikli forgó kerekeinek zúgása. Az egyszerű, de méretes sorházak előtt parkoló Volvók, Audik és Jaguárok a környék lakónegyed-jellegéről árulkodtak, csakúgy, mint a tér közepén álló meghökkentő kis domb tetején kialakított játszótér: a buldózerek nem tudták legyalulni a sziklás terepet, ezért a városfejlesztők kénytelenek voltak körbeépíteni. Bellnek tetszettek ezek a rendhagyó megoldások – a város sima, rendezett felületéből helyenként előmeredt valami ősibb és vadabb. Valami megszelídíthetetlen. Nem volt olyan gyerek Stockholmban, aki ne mászta volna meg; a tinédzserek itt szívták el titokban az első cigarettájukat, itt csókolóztak először…

Megkerülte a Sziklát, és meglátta a házat, amely ez idő tájt a második otthona volt. A saroképületet nem lehetett nem észrevenni – a négyszintes, zömök házon a hatalmas, fémkeretes üvegablakok egymáshoz kapcsolódó zárt erkélyeket alkottak, az évek során megfeketedett téglák sötét színét a réz manzárdtető és esőcsatornák ragyogó patinája ellensúlyozta. A magas kerítés mögött meglepően dús vegetáció és bájos udvar rejtőzött; Oddjob,{1} a család cirmos macskája a falon ült, és királyságát szemlélte. Ahogy Bell közelebb ért, nyílt a kertkapu. Ezek szerint rajta kívül más is elkésik aznap? A kapun egy elektromos rollert lendítettek ki, majd combközépig érő tengerészkék szövetkabátban felbukkant mögötte egy szemüveges férfi. Csíkos Missoni sálat viselt a nyakában, barna válltáskáját átvetette a felsőtestén, enyhén őszülő hajára pedig bordás kötött sapkát húzott.

– Szia, Max – zihálta Bell. Kicsit nyikorgott a fékje, ahogy a bal lábát az ülés fölött átemelve megállt.

– Jó reggelt, Bell – köszöntötte a férfi, és megtartotta neki a kaput, Bell pedig gyakorlott, fürge mozdulattal betolta rajta a biciklit, mintha furcsa táncot járna.

– Mi újság ma reggel? – kérdezte tőle Bell, ahogy a járgányt a kerítésfalnak támasztotta, és lehúzta a fejéről pomponos sapkáját. Elektromossággal feltöltődött hosszú, sötét haja azonnal égnek meredt.

Max a fejét csóválva forgatta a szemét.

– Bolondokháza. Menekülök, amíg el nem megy a józan eszem.

Bell elnevette magát.

– Akkor ez megmagyarázza, miért érzem magam jól nálatok. Nekem már kilenc évvel ezelőtt elment a józan eszem – állapította meg vigyorogva, azzal felszaladt a hátsó lépcsőn, és kinyitotta az üvegajtót. A ház földszintjét néhány méterrel a talajszint fölé emelték, hogy az alagsor is kapjon fényt.

– Jó reggelt mindenkinek! – kiáltotta vidáman, ahogy a konyhába ment, és közben kontyba fogta a haját a pánttal, amelyet állandóan a csuklóján hordott. Rögtön felmérte a helyzetet: a mosogatómedencét ellepték a reggelihez használt edények, a narancslé a konyhaszigeten melegedett, ezt gondolkodás nélkül visszatette a hűtőszekrénybe.

– Ó, Bell, hála az égnek, hogy megjöttél! Rohannom kell. Az előbb jelentkezett be egy ügyfél vészhelyzet miatt, és már vár. – Hanna szavaiból úgy tűnt, hogy sietnie kell, a mozdulatai azonban nem erre utaltak. Kényelmesen belebújt sötét ciklámenszínű kabátjába, amely fantasztikusan jól ment halványszőke hajához, és még egyszer szemügyre vette magát a tükörben. Mint mindig, most is mesterien felvitt, diszkrét sminket viselt, és minden szál haja tökéletesen állt. Bell három éve dolgozott a Mogert családnál, de Hannát ezalatt csakis kifogástalan külsővel látta. Ezzel szemben a konyhája…

Lenézett, amikor megérezte, hogy valaki a bokáját tapogatja, és Elise-t látta, az ikerpár kilenc perccel idősebb tagját, aki ajkát rosszallón biggyesztve azon volt, hogy kihúzza Bell nadrágját a zoknijából, ahová betűrte. A kislánynál már zsenge három és háromnegyed éves korában megmutatkozott anyja kifinomult stílusérzéke.

– Köszi, Elise – mosolygott. – Megspóroltad nekem a munkát. Mondd csak, megmostad a fogadat és az arcodat?

Elise bólintott.

Bell lehajolt, és az ujjával finoman letörölt egy lekvárfoltot a kislány pufók arcáról, aztán híres, álmélkodó arckifejezésével odamutatta neki.

– Biztos?

Elise felhördült, és kiszaladt a konyhából. Nem akarta elhinni, hogy füllentésen kapták.

– A kis csirkefogó – nevetett Hanna, ahogy az egyik konyhai székről felkapta vékony, bőr irattartóját. – Ugye nem felejtetted el, hogy Max ma este nem itthon vacsorázik?

– Nem. Húsgombócot csinálok, és lefagyasztom a maradékot – felelte Bell a hűtőszekrényben ellenőrizve, hogy megvan-e minden hozzávaló. Megállapította, hogy fogytán a vörösáfonya-lekvár.

– Pompás. És úgy volt, hogy ma este fogadóórára megyek Linus iskolájába, de elképzelhető, hogy e miatt a vészhelyzet miatt borul minden. Lehet róla szó, hogy meglátjuk, hogyan alakulnak a dolgok, és a legrosszabb esetben elmész helyettem?

– Ó… – Bellnek aznap este randevúja lett volna Ivánnal. Most találkoztak volna harmadszor, és Bell remélte, hogy ez lesz az az este. Ránézett a kilencéves fiúra, aki a konyhaasztaltól figyelte őket. Angyalarca volt, puhán göndörödő homokszőke haja és egymástól távol ülő, zöld szemei, az orra szeplős. Szelídsége az állatok és a természet szeretetében nyilvánult meg, de a csintalan humor sem állt tőle távol. A szeme sem állt jól, és már mutatkoztak rajta a kamaszodás jelei: gördeszkát kért, menőbb edzőcipőt, Snapchat-fiókot…

Bell rákacsintott a fiúra.

– Persze, nem probléma.

Nézte, ahogy Hanna odaszalad a fiához, és hangos puszit nyom az arcára, amitől Linus boldogan fintorgott.

– Szeretlek, Liney. És kösz, Bell, megmentetted az életemet! – mondta hálásan, majd távozóban dobott még egy puszit Linusnak, és elegánsan kilibbent a hátsó ajtón.

Mielőtt az ajtó kattanva becsukódott mögötte, besurrant rajta Blofeld, a család másik macskája, és a konyha felé vette az irányt. Bell Linusra pillantott, aki addig nézett az anyja után, amíg a lépcsőn el nem tűnt a szeme elől. Megváltozott a helyiség légköre, ha Hanna kilépett belőle, mintha felborult volna a levegő oxigén-nitrogén aránya. Hanna egyszerre volt elegáns, de kaotikus, halk szavú, mégis parancsoló.

– Figyelj, bajnok, készen állsz a bevetésre? Valamelyikünk átaludta reggel az ébresztést, de ma van a matekverseny. Nem késhetünk el – mondta, és rögtön nekiállt összeszedni a konyhaasztalról a piszkos tányérokat, hogy a mosogatómedencébe gyűjtse őket – ott ellesznek, és majd később foglalkozik velük.

– Nem akarok menni – mondta a fiú Bellnek, aki éppen egy csepp mézet takarított fel a munkalapról egy darab papírtörülközővel.

– Dehogynem. – Ez így ment minden szerda reggel, mert a matek nem volt Linus erőssége. – Mennyi nyolcszor négy?

– Harminckettő – hangzott a válasz pillanatnyi habozás után. Azon a héten minden reggel és délután, iskolába menet és onnan jövet a nyolcas szorzótáblát gyakorolták.

– Kilencszer nyolc? – Bell felpillantott rá, miközben a hűtőszekrénybe tette a zabtejes kartont, majd a lekvárt, a sajtot és a savanyú uborkát.

– Hetvenkettő.

Bell elismerőn bólintott. Linus nem szerette a nagyobb számokat.

– Tizenegyszer nyolc?

– Ez túl könnyű – rótta meg a fiú.

Bell megvonta a vállát.

– Ha ez a véleményed, akkor tökéletesen felkészültél. Ma mindenkit lenyomsz, és tiéd az arany csillag.

– Nils le fog győzni. Mindig legyőz.

– Most nem fog. Nagyon tudsz. A négyes, a hetes és a hármas szorzót ő nyerte, az ötöst, a hatost és a kilencest meg te. És most a nyolcast is elviszed.

Linus rámeredt. Lehet, hogy így lesz? Tényleg legyőzheti a régi ellenfelét? Bell némán bólintott, mire a fiú lecsusszant a székről.

– Jó fiú… cipőt fel! És szólj a húgaidnak, hogy sapkában jönnek. Erről nem nyitok vitát. Hideg van ma reggel.

Linus kilőtt a konyhából, és felkiabált a lépcsőn a húgainak, Bell pedig elmosta a kávégép habosítóját, mielőtt levakarhatatlan kéreggé szárad rajta a tej. Húsz másodperc múlva apró léptek dobogása hallatszott a lépcső felől.

– Hadd nézzem – mondta Bell, amikor a lányok odaszánkáztak elé, és szájukat vicsorra húzva mutatták csillogó tejfogaikat. – Nagyon szép – mosolygott Bell. Letörölte a fogkrémet Tilde szája sarkából, majd kivette a kezéből a hajkefét. – Na, ma kinek a haját fonjuk be?

– Az enyémet! – Először Elise tette föl a kezét.

Hanna és Max nem bánta, ha a lányok egyforma ruhát viselnek – maguk a lányok általában így szerették –, de arra ügyeltek, hogy legalább a frizurájuk ne legyen egyforma. Így akarták támogatni a lányok önálló egyéniségének kifejlődését, és ezzel a külvilágnak is segítettek megkülönböztetni őket egymástól, mert úgy hasonlítottak, mint két tojás. Bellnek az elején hetekig tartott, amíg magabiztosan meg tudta állapítani, melyik iker melyik, most viszont már könnyedén felismerte őket. Max szavaival élve mind a kettő az ő kék szemét és hosszú végtagjait örökölte, de míg Elise-t az anyjuk higgadt Mona Lisa mosolya és magabiztossága jellemezte, Tilde mosolya a bal oldalon egy kicsit jobban görbült, és a bal lába egy hajszálnyit befelé állt – talán egy enyhe szélütés maradványai lehettek? Ikreknél gyakori jelenségnek számított.

Bell gyakorlott mozdulatokkal, gyorsan kikefélte a bogokat Elise fehérszőke hajából, ügyet sem vetve drámai sivalkodására, aztán befonta két copfba. Tilde lófarkat kapott egy kék kockás szalaggal. – Szuper, nagyon szépek vagytok. Most pedig fel a csizmát és a sapkát! Kesztyűt is húzzatok! Gyerünk-gyerünk-gyerünk!

Linus immár teljesen felöltözve, hátizsákját a vállára véve jelent meg. Mozgott a szája, de hang nem jött ki rajta. Még mindig a nyolcas szorzótáblát gyakorolta.

– Ötször nyolc? – szegezte neki a kérdést Bell, miközben megkötötte a lányok sálját.

– Negyvennyolc.

Bell enyhén felvonta a szemöldökét, és a lányok fülére húzta a sapkájukat.

– Negyven! Ötször nyolc az negyven – javította ki magát gyorsan Linus, jól hallható rémülettel a hangjában.

– Ügyes. Ne izgulj! Csak véletlen volt. Ne felejts el lélegezni!

Linus bosszús pillantást vetett rá. Egy kilencéves fiú nem veszi jó néven, ha tapintatlanul emlékeztetik rá, hogy vegyen levegőt.

– Na. Megvan mindenünk? – Bell gyorsan végigmérte őket. Mindenki tiszta volt, és felöltözött. – Indulhatunk szaporán. Szednünk kell a lábunkat, ha nem akarunk elkésni.

– Megint elaludtál, Bell? – érdeklődött Elise.

Bell jókedvűen nézett rá.

– Te kis szemtelen… De igen, elaludtam.

– Elhozhatom magammal a gördeszkámat, hogy előresiessek – javasolta Linus, mintha csak segíteni akarna.

Bell jelentőségteljes pillantást vetett rá. Linus pontosan tudta, hogyan vélekedik a témáról az anyja, tekintettel a dimbes-dombos terepre.

– Jól van, na – motyogta a fiú. A hátsó ajtóhoz lépett, és kitárta, hogy az ikrek kimenjenek rajta – hiába zsörtölődött, az illemet azért ismerte.

– Tizenkétszer nyolc? – kérdezte Bell, miközben kulcsra zárta az ajtót. A lányok leszaladtak a lépcsőn, hogy megnézzék, ettek-e a madarak a magokból, amelyeket előző nap tettek ki nekik a kerti asztalra. Kemény fagyok voltak még, és majd’ megszakadt a szívük, amikor valamelyik reggel egy elpusztult verebet találtak a földön.

Bent a házban éppen akkor kezdett csöngeni a telefon, amikor Bell kihúzta a zárból a kulcsot. Felsóhajtott, habozott, nézte a kutyafuttában rendbe tett konyhát – innen nem látszottak a mosatlan edények, ahogy az apró morzsák sem a pulton. De mindenütt ott voltak a nagy rohanásban elburjánzó élet nyomai: a háztartási helyiségből felhozott mosott holmi egy kosárban várta, hogy kivasalják. Az előző esti eső után egy esőkabát még mindig az egyik kenderszövet fotel hátuljára terítve száradt, és bizonyára foltot is hagyott maga alatt, ahelyett hogy a számára kijelölt fogason lógott volna. A nappaliból átkerült ide a hétvégi újság, a szemeteskukáig azonban már nem jutott el. A vázában a víz poshadni kezdett a liliomok alatt, azonnali cserét követelve.

Habozva hallgatta, ahogy az üveg túloldalán csörög a telefon. Ha fölveszi, el fognak késni, de egy kitartóan csöngő telefon mindig olyan rossz érzést kelt az emberben. A mobilján a csengőhangját pacsirtára állította, az nem volt ennyire… sürgető. Mi van, ha Hanna vagy Max telefonál? Itthon felejtettek valamit? Hanna a maga módján nagy rohanásban volt a sürgős vészhelyzet miatt.

– Kilencvennégy.

Hm? Bell hátranézett a kerti asztal felé. A lányok a székeken térdeltek, és a lefagyott napraforgómagokat piszkálták ki az ujjaik hegyével. Bellnek eszébe jutott, hogy figyelmeztetnie kell majd őket, hogy mossanak kezet, ha az óvodában a kikelt kiscsirkéket simogatták. Most, hogy már néhány hetesek voltak, szabad volt megfogniuk őket.

– Tizenkétszer nyolc az kilencvennégy… – Linusnak ráncba szaladt a homloka. – Nem… várjunk csak…

– Gyorsan fölveszem a telefont – mondta neki Bell türelmetlenül sóhajtva, és visszadugta a kulcsot a zárba. Legfeljebb egy perccel később fognak elindulni, de Murphy törvénye alapján biztosan Hanna feledkezett meg valamiről, és akkor Bellnek kétszer kell majd megtennie az utat. – Lehet, hogy Mamma az.

Kinyitotta az ajtót, és berohant, szemét a telefonkagylóra és a kéken világító digitális kijelzőre szegezte. Mindjárt hangpostára irányítják a hívást.

– Halló? – lihegte, még éppen időben odaérve.

– Hanna? Hanna Mogert?

Bell leeresztette a vállát. – Nem, sajnálom, Hanna nincs itthon. Ki keresi? – kérdezte svédül.

– Sorensen doktornő vagyok a Larna Klinikáról. – Hivatalos volt a hangja. Hanna pszichoterapeutaként számos intézménynek és kórháznak dolgozott, bár ennek a kórháznak a nevét Bell még nem hallotta. – Hívtam a mobilján, de nem értem el.

– Igen, éppen a munkahelyére tart. Valószínűleg a táskájában van a telefonja, és nem hallotta. Hagy üzenetet a részére? – Bell igyekezett, hogy ne hallatsszon olyan türelmetlennek a hangja, mint amilyennek érezte magát. Hátrapillantva Linust látta a legfelső lépcsőfokon, rémület ült ki szép kis arcára, és sebesen mozgott az ajka, ahogy a szorzótáblát mondta fel magának. – Kilencvenhat – adta meg neki Bell hangtalanul a helyes választ.

– Lehetőleg személyesen vele szeretnék beszélni. Sürgős.

Bell elnyomott egy sóhajt.

– Megpróbálhatja hívogatni. De ő is éppen egy vészhelyzethez siet, tehát nem tudom, mikor lesz egyáltalán elérhető.

Csend lett a vonalban, ahogy a hívó sorra vette a lehetőségeket, mérlegelte, elvetette, elfogadta őket. – Kivel beszélek?

– A bébiszittere vagyok.

– Régóta dolgozik neki?

Bell megütközött. Miért faggatja?

– Három éve.

– Értem. – A jelek szerint átment a vizsgán. – Akkor lenne szíves átadni neki egy üzenetet?

– Hogyne. Sorensen doktornő, ha jól hallottam… – motyogta Bell, és felkapott egy golyóstollat egy félig megfejtett keresztrejtvény mellől, és az újságra jegyzetelt. – Honnan is?

– A Larna Klinikáról. Hanna tudja a telefonszámomat.

– Rendben.

– Nagyon sürgős ügyben keresem. Ha megmondaná neki, kérem…

Linus átlépett a küszöbön, tágra nyílt szemében könnyek csillogtak.

– Bell, nem emlékszem semmire. Mindent elfelejtettem.

– …ezért minél előbb keressen fel minket!

Mi? Bell bambán pislogott Linusra, ahogy egyszerre két kijelentés jutott el az agyáig, és mindkettő meglehetősen felzaklatta. Elfordult Linustól. Biztosra vette, hogy rosszul hallotta, amit a telefonban mondtak neki.

– Ne haragudjon, de nem értem. Bizonyára rossz számot hívott… – De mire kimondta, már tudta is, hogy tévedett, a doktornő egyértelműen Hanna Mogertet kereste. – Halló? Sorensen doktornő? Itt van még?

Második fejezet

Aznap ólomlábakon járt az idő. Bell valahogy leadta a gyerekeket az iskolában és az óvodában, és mindössze néhány percet késtek, sikerült rendbe tennie a konyhát, megvenni a vörösáfonya-lekvárt, vacsorát főzni és kivasalni a kivasalnivalót, aztán indulhatott a lányokért, és megebédeltette őket. Még énekelt és mesét is olvasott nekik, és, még nagyobb meglepetésére, arra is sikerült rávennie őket, hogy tegyenek rendet a szobájukban. Csak Hannát nem sikerült elérnie.

Ninny, a titkárnő bizalmasan elárulta neki, hogy Hanna éppen egy olyan beteggel foglalkozik, aki pszichotikus epizódon megy keresztül – de ha a gyerekekről van szó, idehívja a telefonhoz. Bell vonakodva bár, de elhárította az ajánlatot. Nem a gyerekekről volt szó, és úgy ítélte meg, hogy az üzenet – bármilyen hajmeresztő volt is –, nem versenyezhet valakinek a mentális összeomlásával. Arról nem is beszélve, hogy a végén még az is kiderülhet, hogy tévedés az egész. Nem zárható ki, hogy Sorensen doktornő valójában egy másik Hanna Mogertet keresett, aki tökéletesen érti majd az üzenetet, nem úgy, mint Bell.

Nem sokkal korábban Max telefonált, hogy váltson pár szót a gyerekekkel, mielőtt vacsorázni megy az ügyfelével, és bár az üzenet rettentően nyomasztotta Bellt, és alig várta, hogy elmondja valakinek, aki aztán magyarázatot ad rá, majd egy jót nevetnek rajta, Bell nem hozta szóba. Még az is elképzelhető, hogy Maxnak végképp nem lenne szabad elmondania.

Két hideg keze között a kávésbögrével legalább ezredszerre pillantott föl idegesen a konyhai órára. De nem számított, hányszor nézte meg az időt, a mutatókat nem tudta gyorsabb haladásra serkenteni. Öt huszonöt. Linus lent volt a játékszobában, bánatosan tévézett, mert nemcsak Nils győzte le a nyolcas szorzótáblában, hanem még a félénk kis Brigitte Carlsson is jobbnak bizonyult nála.

Már csak egy jó félóra volt hátra a fogadóóráig, Hannáról pedig továbbra sem tudott semmit, így belenyugodott, hogy lőttek az esti programjának. Már írt is Ivánnak, hogy beszéljenek meg egy másik időpontot, de hogy vacsora után még a lányokat is magával kell vinnie a fogadóórára, ahol csendben kell ülniük, az nem ígérkezett leányálomnak. Ki kéne találnia valamit, amivel elfoglalhatja őket – Elise nem bírt nyugton megülni, Tilde pedig vacsora után mindig halálosan fáradt volt.

Kezét a ragacsos szürkészöld korláton csúsztatta, ahogy lassan lefelé lépkedett a fekete-fehér családi fényképek zsúfolt galériája mellett. Mindegyik képet gondosan bekeretezték, de egy-kettő mintha mindig csálén állt volna. Megállt, és kiegyenesített egy kis fotót, amely Hannát ábrázolta Linussal, amikor Linus totyogó volt: egy homokos tengerparton ültek, egyforma szőke hajukat lobogtatta a szél, arcukat egymáséhoz szorították, és az erős napsütésben hunyorogva néztek a fényképezőgépbe. Vidámság sugárzott a képről, és az összes többi kép is ugyanarról mesélt – ez egy boldog család.

Vagy mégsem?

Összehúzta a szemöldökét, és folytatta útját az alagsorba. Balra, a háztartási helyiségben csendesen dolgozott a mosógép, forgatta, dobálta, öblítette és centrifugálta a gyerekruhákat, amelyek az előző nap lettek sárosak, amikor a parkban játszottak. Nyitva maradt a kis vécé ajtaja, látszottak a mintás marokkói cementlapok, amelyekbe Hanna akkor szeretett bele, amikor Maxszal Marrákesben jártak.

Belesett a játékszoba ajtaján. Magasan elhelyezett ablakain ha nem is dőlt, de legalább jött be némi természetes fény, a teljesen fehér falak és a világos színű fenyőpadló is világosabbá tették a szobát. Megkönnyebbülten állapította meg, hogy itt nincs felfordulás. Számát se tudta, hány napot áldozott az életéből arra, hogy ezt a szobát rendben tartsa, de legalábbis ebben a pillanatban az ecsetek és ceruzák a tartóikban álltak a lime-zöld IKEA-asztalon, a képkirakók és könyvek színpompás sort alkottak a faltól falig érő könyvespolcokon, a Sylvanian család parányi figurái sem bújtak meg az élénk színű szőnyeg hosszú szálai között, arra várva, hogy egy meztelen láb rájuk taposson.

Linus a piros babzsákon hevert, hasán egy zacskó őszibarackos savanyúcukorkát egyensúlyozott, göndör fürtjei szétterültek mögötte. Csak egy kupac legó hevert szétszórva a túlsó oldalán, félig összerakott már belőlük egy Formula–1-es autót, a továbbhaladást azonban minden bizonnyal egyetlen, de létfontosságú darabka hiánya hátráltatta.

A Ki vagy, doki?-t nézte angolul. Mindegyik gyerek kétnyelvű volt, szinte akcentus nélkül beszéltek angolul. Bellt részben azért vették föl annak idején olyan nagy örömmel, mert angol volt, és ezzel ellensúlyozta, hogy korábban sosem dolgozott még bébiszitterként. Hanna és Max megkérte, hogy mindig angolul beszéljen a gyerekekkel, noha Bell maga is folyékonyan beszélt svédül. A nagyanyja a Svédország délnyugati partvidékén fekvő Göteborgból származott, és amíg Bell tizenkét éves korában meg nem halt, ragaszkodott hozzá, hogy az anyanyelvén társalogjon az unokájával.

– Szia.

Linus odafordult. Most, hogy feküdt, sokkal nagyobbnak látszott a szeme.

– Mehetünk? Néhány perc múlva indulnunk kell.

– Á… igen. – Visszafordult a tévéhez, és Bell látta rajta, hogy el van keseredve. Maximalista volt, sokat szorongott, és mintha mindig túlságosan sokat várt volna el magától.

Odasétált hozzá, és megpróbált nem a teljes súlyával a babzsák szélére nehezedni, de az így is felemelkedett Linus alatt, mint egy szuflé.

– Hidd el, minden rendben lesz – mondta neki Bell, mutatóujját gyengéden az egyik fürtjébe fúrva. – Felejtsd el a mai napot! Te vagy az egyik legokosabb fiú az osztályodban, és Miss Olsson imád téged. Nagyon jól fogod érezni magad a fogadóórán. – Linus kétkedő oldalpillantást vetett rá. – A rakoncátlan húgod viszont…

Erre már Linus is felfigyelt.

– Most meg mit csinált? – Meg sem kellett kérdeznie, hogy melyik húgáról van szó.

– Megígéred, hogy nem mondod el? – Öt év korkülönbség volt Linus és a lányok között, és mivel az ikreket szoros kapocs fűzte össze, Bellnek sokszor támadt az a benyomása, hogy Linus a fölösleges harmadiknak érzi magát: egyes játékaikhoz ő túl nagy és túl erős volt, mások untatták, és hát eleve fiú volt. Bell ezért néha megosztotta vele az efféle történeteket, mint felnőtt a felnőttel, hogy Linus nagyfiúnak érezze magát.

– Megígérem – vágta rá Linus mohón.

Bell lehalkította a hangját, hogy még inkább összeesküvésre hasonlítson a dolog.

– Azt tudod, ugye, hogy kikeltek a kiscsirkék?

Linus bólintott. Hogyan is felejthette volna el? Az egész családja másról sem beszélt reggeli vagy uzsonna közben az elmúlt néhány hétben.

– Amikor délben elmentem a lányokért, félrehívtak az óvónők, és közölték, hogy Elise a zsebében kicsempészte az egyiket…

A fiú csodálkozva eltátotta a száját, de még nem tudta, hogy elszörnyedjen vagy kacagjon – az a kiscsirke sorsától függött.

– …befestette zöldre…

Linus szája még nagyobbra nyílt.

– …és beszórta csillámporral.

Pillanatnyi bizonytalanság után Linus arra jutott, hogy a csirkének – ha élet vagy halál közül kell választani – lényegében nem esett baja, és boldogan felcsillant a szeme. – Na ne! – mondta nevetve.

– De igen. Állítólag azt mondta, hogy a csirke biztos jobban örülne neki, ha sellőcsirke lehetne.

Linus most már kacagott, és Bell mosolyogva nyugtázta a vidámságát.

– Na, az egy érdekes fogadóóra lesz. De a tiéd? – Bell megrántotta a vállát. – Az nem annyira.

– Őrült a csaj!

– Unatkozni nem lehet mellette, az biztos. – Megcsiklandozta Linus hasát, amitől a fiú tekeregni kezdett, és még jobban nevetett. – Gyere, bajnok! Menjünk, hallgassuk meg, milyen szuper vagy. – Bell fújtatva feltápászkodott a babzsákról. – Én összeszedem a lányokat, amíg te elpakolod a legót.

Felkocogott a lépcsőn, menet közben újabb fényképet egyenesítve ki – ezen Linus és az ikrek a fürdőkádban ültek, pufók, rózsaszínűre hevült arcocskájukat a zománcozott kád peremére támasztották.

– Elise, Tilde! – kiáltotta a folyosóra kilépve, ahogy fölnézett a kanyargó lépcső szűk résén. A lányok szobája a harmadik szinten volt, és nem volt kedve felmenni értük. – Gyertek, ideje in…! – Meglepetésében elkerekedett a szeme. – Hanna! Megjöttél?

Hanna az első emeleti fordulóból nézett le rá, haja függönyként hullott alá.

– Alig egy perce.

– Nem… nem is hallottam.

– Azt hiszem, az alagsorban voltál. Reméltem, hogy tudok öt percet pihenni, de… – Vállat vont. – Na mindegy, innen már átveszem. Menj csak haza! Így is elég hosszúra nyúlt a napod.

Szemlátomást Hannáé is. Bell látta az arcán a kimerültséget. Kíváncsi volt, milyen az, amikor valaki pszichotikus epizódot él át. Téveszméket, erőszakot, vadságot, borotvapengét, vért társított hozzá. Nagyon rosszul időzítették ezt a fogadóórát.

– Még egyszer köszönöm, Bell. Holnap találkozunk. – Hanna megfordult, és eltűnt a hálószobájukban.

– Hanna, várj! – kiáltott utána Bell, és kettesével szedve a fokokat, felszaladt a lépcsőn, majd az ajtóhoz lépett. Bekukucskált. Nagy szoba volt, és Bell mindig is úgy gondolta, hogy maszkulin energia árad belőle. A falak padlizsánlilára voltak festve, amelyet valamilyen fényes lakkal kentek le, és a hajópadlót jókora sötétszürke báránybőr szőnyeg borította. Hanna az ágy túlsó végében állt – gyönyörű, fekete, baldachinos ágy volt, súlyos, elefántcsontszínű függönyökkel –, a cipőjét vette le a másik lábával, és közben a blúzát húzta ki a nadrágjából. Így, szemtől szemben még elcsigázottabbnak látszott, mint lentről nézve.

– Egész nap próbáltalak elérni.

– Jaj, nagyon sajnálom. – A fáradtságtól kásásan, lassan beszélt. – Ki kellett kapcsolnom a mobilomat. – Hirtelen felnézett, ijedelem ült ki az arcára. – Valami…

– Nem, nem, a gyerekekkel minden rendben van – nyugtatta meg gyorsan Bell, miközben belépett a szobába. Talán úgy lesz a legjobb, ha a gyerekek nem hallják. – Reggel, nem sokkal azután, hogy elmentél, sürgős ügyben kerestek telefonon.

Hanna megnyugodott.

– Igen? – Kigombolta a nadrágját, kilépett belőle, és ahogy átsétált a szobán, elrendezte egy vállfán, majd a szekrénybe akasztotta. Farmert vett fel helyette.

Bellnek az arcizma sem rándult, megszokta, hogy a svédek nem szégyenlősek. Hanna és Max rendszeresen alsóneműben közlekedtek a házban – az emeleten –, és nyáron a nyaralójuk mellett mindenki meztelenül fürdött a tengerben. (Bár Bell rendszerint azzal mentette ki magát, hogy el kell mennie tejért. Vagy kenyérért. Vagy mogyoróért.)

– Igen, egy… öö… Sorensen nevű doktornő hívott – mondta halkan Bell, és rögtön látta, hogy a név hallatán Hanna mozdulatlanná dermed.

– Igen? – Bizonytalan lett a hangja. – Mit akart?

Szóval Hanna ismeri ezt a doktornőt? Akkor nem véletlen egybeesés, nem is tévedés. Lehetséges… lehetséges, hogy ez igaz?

Bell kinyitotta a száját, de nem jött ki rajta hang. Hogyan adhatná át az üzenetet, hogyan ismételhetné meg azokat a szavakat, amikor nincs semmi értelmük?

Hanna szembefordult vele, de most már nem kimerültség áradt belőle, hanem valami vibráló idegesség. Szája elvékonyodott, nyakán az inak kidudorodtak, de a tekintete nyugodt maradt. – Bell? Mit akart Sorensen doktornő?

– Azt üzeni neked… – De továbbra sem engedelmeskedett a nyelve. Nem tudta megfogalmazni a mondatot. Ez abszurd volt. Érthetetlen.

Hanna hirtelen ott termett előtte. Magas nő volt, Bellnél legalább tíz centiméterrel magasabb, és a kezét most Bell karjára tette, mintha Bell szorulna vigasztalásra. – Mondd el! Mit üzent nekem?

Bell felnézett, változást, valamiféle szeizmikus eltolódást érzékelt.

– Felébredt a férjed.

{1} Oddjob, és később Blofeld, a James Bond-filmek szereplői. (A fordító megjegyzése)