Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A walesi gyermek

A gnosztikusok holdvilág-keresztje

Winifred védőtündére

Az Aylwinek feje

Harun-al-Rashid, a festő

Dal az Yr Wyddfa-ról

Sinfi védőtündére

Isis, mint humorista

Nin-ki-gal portája

A fátyol mögött

Az ég gúnyja

Kényszerítő körülmények örök forgása

A Snowdon varázsa

Sinfi színházi fogása

A Snowdon leányának története

D’Arcy levele

Utunk Llanberisbe

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Theodore Watts-Dunton

AYLWIN

fordította:
Révész Paula

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-579-2 EPUB
ISBN 978-963-559-580-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1898

a mű eredeti címe:
Aylwin

az elektronikus változat az 1900. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Sydney Richard Percy (1821 – 1886)
Snowdon from above Llyn Lydaw, North Wales
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A walesi gyermek

I.

Aki gyermekkorát elhagyatottságban töltötte a tenger mellett, az megérti annak jóslatát. Az tudja, hogy az emberi lélek és a tenger között mély kapcsolat áll fönn, hogy az óceán közelebb rokonságban van a szellemvilággal, mint a föld. A víznek emóciói vannak; felel a szél titokzatos hangjára s a holdnak és csillagoknak írótáblául szolgál. Ha nincs felhő az égboltozaton és mégis árnyék suhan végig a víz tükrén, akkor a tenger partján nevekedett gyermeket hirtelen valami előérzet szállja meg. Ha a vihar ércszárnyait csapdossa, akkor a gyermek összeborzadva azt hiszi, hogy a veszedelem vérebei őt és szeretteit üldözőbe veszik. Ha pedig borult időben csillámlik a tenger, mintha a nap sütne rá, - a gyermekben reménység támad, hogy ez közelgő szerencséjét jelenti.

Kedves nyári délutánon egy kis fiú a tengerparti szírt végén ült, amely határos a raxtoni temetővel. A halászok »Egérfogó-öbölnek« nevezték azt a helyet, mert a hullámok ott patkó alakot vájtak be a partban. A gyermek kőszoborhoz hasonlított, amint a tengerre bámulva, mozdulatlanul ült a tilos helyen, a fakerítés mellett, ahol földcsuszamlások szoktak történni. Jobbról a Flinty, balról a Needle hegyszirt meredt, köztük hol bíbor színű árnyék, hol verőfényes világosság borította a tengert. A sirályok olyan közel röpködtek a fiúcskához, mintha veszélytől féltenék. A gyermek elmerengve bámult fel az égre, talán nem is vette észre a világosság és árnyak végtelen világát. A maga nemében páratlan arcszíne volt a fiúnak. Arcának barnás zománca valamivel volt csak világosabb, mint a cigányok arcbőre; azt a szint csak a napsugarakkal tereferélő tengeri levegő adja meg az embernek. Olyan bátor kifejezés villogott a gyermek szemében, mintha a világon uralkodó tenger visszavert fénye lett volna. Egyszerre fájdalmas kifejezés ült fiatal arcára, szemébe két könny szökött. Az élet korán megtanította őt arra, hogy ragyogó vitorla, ezüstös hullámok játéka, minden csudái a világnak homályos képpé válnak, ha könnyes szemmel nézzük őket. A gyermek megbámult kezével erélyesen letörülte arcáról a könnyeket, mintha azt akarná mondani: Ej, nem ér ez semmit. A könny nem is illett ehhez az archoz.

Ezeket a könnyeket kell éppen megmagyaráznom, mert az a kis fiú, a történet hőse, Henry Aylwin, az - én vagyok. Aki most, mint erős férfit lát, csodálkozni fog, ha megtudja akkori szomorúságom okát. Leestem egyszer a hegyszirtről és négy évig mankóval járó nyomorék voltam. A dolog úgy történt, hogy nem a régi hegyi utakon mentem föl a szirtekre, hanem járatlan vidéken, homokbuckákba kapaszkodva, kúsztam föl a hegyormokra. A halászok gyakran intettek, hogy leesem és kitöröm a nyakamat. De én kikacagtam őket. A fiatal erő és teljes egészség megadja a szerencsében való bizalmat. A bűnhődés bekövetkezett. A lépcsőzetesen emelkedő tengerpart híres arról, hogy ott gyakoriak az óriási földcsuszamlások. Ha sima is a tenger, a dagály magnetikus hatással van a partra és a földcsuszamlások sokszor megismétlődnek. Egy nagy földcsuszamlás után való reggelen, nem törődve a figyelmeztetésekkel, fiatalos hévvel felmásztam a szirtre, amikor váratlanul homoktömeg szakad le s magával sodor engem is. Holtnak hittek.

Azonban csak néhány oldalbordám és a lábam sérült meg. Ha nem bíztak volna a helybeli sebészre, valószínűleg hamar meggyógyultam volna, - de így nyomorékká lettem.

A főtényező, amely körül életemnek minden kereke forgott, az volt, hogy gyermekkorom legfogékonyabb időszakában két évig mankón jártam. Nem testi fájdalom okozta könnyeimet, hanem az a szomorú hír, hogy egész életemre nyomorék leszek. Ettől a perctől egész lényem megváltozott, magamba zárkózott, mogorva lettem és órák hosszat kibámulva a tengerre, azt gondoltam, hogy az élet mankóval elviselhetetlen. Olyan fellázadás és keserűség nem igen támadt gyermekszívben, mint akkor az enyémben. Leültem a szírt legveszedelmesebb homokbuckájára és azon tűnődtem, vajon leszakad-e alattam. Makacs, büszke természetem nem fogadta alázatosan a sorstól rám mért csapást. Elkeseredtem, fájt, hogy otthon hiába kerestem szeretetet. Elhagyatottnak éreztem magamat, hallgatag és érzékeny lettem, a temetőben lézengtem, a szírt csúcsára ültem, merengve néztem a tengert és zátonyokat, ahova nem jut el az ember mankón. Mint a megsebzett sirály, magamba rejtettem bánatomat.

Mi mást tehettem volna? Senki sem osztozott szomorúságomban. Frank bátyám »fekete vadnak« nevezett. Egyszer véletlenül meghallottam, amikor ezt mondta neki anyánk: »Szegény Henrym nagyon büszke gyermek.« S tekintetét mankóimról bátyám remek alakjára fordítva folytatta:

»Jó, hogy a szerencsétlenség nem a nagyobbat érte. A gondviselés nagyon jó!« Hányszor szerettem volna megtudni, hogy anyám sejtette-e, hogy meghallottam szavait és hogy volt-e arról tudomása, mennyire szeretem őt.

Azon a nyári délutánon ilyen szomorú gondolatokba merülve ültem a tengerparti szirten. Egyszerre bájos hang csengése ütötte meg fülemet... Egy gyermek énekelhetett a templom előtt a temetőben, ami azon a magányos helyen ritkán esett meg.

Bíbor színű árnyék lepte el a víz színét a Flinty és Needle hegycsúcsok közt és a hullámok magukban kacagva kápráztatóan csillámlottak.

A hatalmas óceán talán jelképeket írt a boldogtalan gyermek számára, hogy az elolvassa őket?

Atyám azt mondaná, hogy: »Igen.« Az ő »Fátyolos Királynő« című könyvéből vettem is e könyv mottóját:

»Görög drámákban a végzet csak a naggyal, a hatalmassal foglalkozik« mondja apám gyönyörű könyvében. De mi a nagy, mikor ebben a világban az ember legmagasztosabb törekvése is csak gyermekes álom? Amikor a legmélyebb tudomány is tudatlanság s a legnagyobb erőfeszítést is kikacagják? Igazán nagyok talán csak azok, akik igazán szeretnek?

II.

Visszafojtott lélegzettel hallgattam az éneket, melyhez fogható bájosat még nem hallottam. Új zene, új öröm volt ez, amely lelkembe hatolt. A dal szövegét nem értettem, a nyelv ismeretlen volt előttem, azóta tanultam azt meg.

Elfelejtettem szomorúságomat s égő kíváncsiságtól ösztökélve odabicegtem a fákhoz. Egy füvel benőtt sírhanton ülve, egy leánykát pillantottam meg. Fiatalabb volt, mint én. Fejét hátravetve, dalolt, miközben nézte az eget. Kis kezével egy kis felhőre mutatott, amely arany fátyolként ragyogott fölötte. Haja úgy csillámlott a napsugarakban, hogy nem tudtam, bronzszínű-e vagy fekete. Egészen elmerült a felhőkhöz intézett énekébe s nem vett észre. Lassan közeledtem a bájos gyermekhez. Attól tartottam, hogy megtalálja látni mankóimat, mielőtt arcomba tekint. De ő csak akkor vett észre, amikor ott álltam előtte. Bámulva nézett rám. Csodálatos szépsége annyira elbűvölt, hogy még most is egészen tisztán él emlékemben. Hosszú, fekete szempilla árnyékolta be szemét, amely hol szürkéskékbe, hol ibolya színűbe játszott. Fürtjei bájos nyakára omlottak.

Ilyen szépet még álmomban sem láttam. Pedig nem a szépsége bűvölt el, hanem a tekintete. Szemében kedves meglepetés tükröződött s amikor megpillantotta mankóimat, nem látszott arcán az a fájdalmas kifejezés, amelytől féltem, mint a bűnös a hóhér pallosától. A kedves mosoly egyre ott játszadozott ajka körül. Szemében csudálatos, előttem új szánalom ragyogott, amely nem fájt, hanem megnyugtatott.

Másodszülött gyermek - fekete bőrű - nyomorék voltam - s anyámnak - meg volt még Frank bátyám. Szívem boldogan repesett, s uralkodnom kellett magamon, hogy meg ne öleljem a leánykát elragadtatásomban.

- Nézze csak - mondta, s feltekintett az arany színű felhőre - ott ragyog felettünk! - s hirtelen tapsolni kezdett.

- Micsoda? - kérdeztem.

- A dukkeripen,[1] az »Arany kéz«! Sinfi és Rhona azt állítják, hogy az »Arany kéz« szerencsét hoz. Mi az a szerencse?

Feltekintettem a felhőre, amely inkább tollhoz hasonlított, mint arany kézhez.

Ekkor egy magas férfi lépett ki a templomból. Tom Wynne volt, a raxtoni kántor, aki bizonytalan léptekkel tántorgott oda hozzánk.

- Winifred, ez Aylwin ifiúr - mondta a kántor, miközben hangja elcsuklott.

A gyermek újra rám mosolygott.

- Ez az én kis leányom - folytatta Tom mély hajlongással, oda fordulva hozzám.

Meglepődtem. Bizalmas viszonyunk ellenére Wynne sohasem említette előttem, hogy leánya van.

- Winnie egyetlen gyermekem! - szólalt meg újra a kántor. Aztán sok csuklás közben elmondta, hogy felesége halála óta leánykája ott nevelkedett nagynénjénél Walesben. - Winifred csak néhány hetet tölt itt nálam! - tette hozzá olyan méltóságteljes hangon, mintha a leányra nézve valami szerencse volna, hogy gyermekének vallja.

A kántor homloka hirtelen elborult. Valami gondolat villanhatott meg részeges agyában s mérgesen így rivallt rá a gyermekre:

- Winifred, már megint cigánydalt énekeltél! Persze ezt is ott tanultad Walesben a cigányoktól.

A leányka szégyenkezve hajtotta le a fejét.

- Igazán bámulatba ejtesz, Winifred. Ha elgondolom, hogy kinek a leánya vagy... Igazán bámulatba ejtesz! - folytatta Tom egyre fokozódó felindulással.

- Oh, nagyon megbántam! - mentegetődzött a gyermek. - Nem teszem többé.

A gyermek bűnbánása azonban csak növelte Tom haragját.

- Aylwin úrfin és annak az atyján kívül - kezdte újra az öreg - én vagyok a két község legtiszteltebb embere. Minden templomban én vagyok itt a kántor, s a leányom pogánydalokat énekel, mint valami cigánypurdé!

- Oh, Istenem, Istenem, milyen gonosz vagyok! - zokogta a leányka.

Megharagudtam Tomra, akit fizetett hűbéresemnek tekintettem. Mióta nyomorékká lettem, azóta odaadtam neki minden zsebpénzemet, hogy házinyulakat, vagy kagylókat hozzon, s így minden habozás nélkül így torkoltam le:

- Ugyan Tom, maga megint részeg! Vén semmirekellő!

Tom erre szomorú, szemrehányó pillantást vetett rám, majd a tenger felé fordult, s így sopánkodott:

- Jobb voltam ehhez a fiúhoz, mint az édesatyja!... Mikor kapott az édesatyjától veres szemű házinyulat? - folytatta egyre a tengerhez szónokolva: - Mikor adott neki az édesatyja egy tölgyfafedeles koponyát, hogy megtakarított filléreit belerakhassa? S ki őrizte azt akkor, amikor az anyja nem tűrte meg a házban?

- Ah, de hova lett a koponyából a pénzem? - Szörnyen feldühösödtem, amikor rágondoltam Tom csalásaira. - Hova lettek megtakarított ezüst félkoronáim... a pennykre felváltott félkoronák, Tom? Minek a koponya, ha nincs benne pénz?

- Mindent megtettem a kedvéért - szónokolt Tom - s hogy bánik velem? Elnevez ostoba, részeges semmirekellőnek!

Keserű panaszára felugrott a kis leány s nekem jött, mint valami kis tigris. Ökölbe szorította piciny kezét, szeme szikrázott. Sok bátor, rettenthetetlen gyermeket láttam már a fövenyen, de ilyen szenvedélyes ellenséget még nem.

- Gonosz angol fiú, megríkatta apámat... ha nem volna béna... megdobnám!

Egyetlen arcizmom sem rándult meg, csak bámultam a leányka szépségét. Tekintetem rátapadt arcára, amelyet égő pír borított el. Haragosan összeráncolta homlokát, piros ajka vonaglott.

Tekintetünk találkozott, mire szemében a tűz csillapodott, majd eltűnt, amikor így szólt:

- Gonosz angol fiú, ha nem volna ilyen... szép... szeme... megölném!

Tom ezalatt elfelejtette felindulását s bambán bámult leányára.

- Winifred, hogy mersz így beszélni! - feddte meg szemrehányó hangon gyermekét Tom. - Azonnal térdelj le s kérj bocsánatot Aylwin úrfitól, atyád egyetlen s legjobb barátjától,

- Ugyan hagyja, Tom! - kiáltottam föl szomorúan. - Szegény leányka!

- Hát csókold meg Aylwin úrfit!

A gyermek arca földerült, amikor odaszaladt hozzám, s megcsókolt, még most is úgy tetszik... mintha érezném bársonypuha ajkát.

Tom azt mondta a leánykának, hogy menjen haza s majd odaadta neki a templomkulcsot, hogy vigye el magával, aztán magunkra hagyott ott a temetőben.

A gyermek útnak indult s én követtem. Szótlanul lépdegéltünk a poros országúton. A vadrózsasövény illata betöltötte a levegőt.

- Ott felejtettem a kalapomat - szólalt meg hirtelen a leányka, majd kacagva visszafutott. Elszomorodtam, amikor láttam gyors futását. Megálltam. A leányka a templom ajtajától visszapillantott hozzám, s ekkor mégis oda bicegtem hozzá. Ez a pillantás... tűzen, vízen átcsalt volna.

A leányka beleillesztette a kulcsot a templom ajtajának zárjába. Mind a két kezével erőlködött, hogy megfordítsa a kulcsot a zárban, ami nemsokára sikerült is neki, Az ajtó kinyílt, s mind a ketten beléptünk az ódon templomba. A napsugarak mindenféle színekben szűrődtek át a nagy zöld ablakokon. Winifred neki indult a toronynak s fölsietett a kőlépcsőn, ahova én nem követhettem.

Szomorúan álltam meg a lépcsőnél... hallgattam apró lábának dobogását... s ruhájának suhogását.

Tudtam, hogy kiáll majd a toronyba, ahova oly szívesen eljártam Frank bátyámmal, mielőtt nyomorékká lettem. Kiléptem a tomplomból a temetőbe s föltekintettem a toronyra. A leányka alakja tűnt föl a magasban; bájos fejecskéjét bearanyozták a napsugarak. Oh, bárcsak én is utána siethettem volna! Ha más gyermeket láttam volna ott a magasban, csak irigykedem, de így mély bánat támadt lelkemben. Leültem egy sírhalomra s fölbámultam hozzá.

Winifred kis vártatva lent termett, majd oda sietett hozzám. De én elfordítottam tekintetemet s néztem a tengert. Azzal ámítottam magamat, hogy érdeklődve nézem a sirályokat, vitorlákat s a tovább siető hajók kéményéből gomolygó füstöt. Szívem elszorult a leányka fürgeségének láttára. Úgy éreztem, hogy nekem csak a magány való.

Ekkor feltűnt, hogy a gyermek nézegeti mankóimat. Arca elkomolyodott, majd szánakozva így szólt:

- Óh, egészen megfeledkeztem! Sajnálom, hogy elszaladtam.

- Tőlem ugyan akárhova szaladhat! - Hangom rezgett s rögtön megbántam szavaimat.

- Eljönne-e a kertünkbe? - kérdezte a leányka kis vártatva.

Hangjának tovább nem állhattam ellen, amely csábitana, ha akármilyen érthetetlen nyelven beszélne is hozzám. Szótlanul léptünk ki a temetőből s elkísértem Winifredet atyja kunyhójáig.

A leányka oly fürgén ugrándozott, mint az őz s minduntalan elmaradtam tőle. De ő mindig visszafutott hozzám s arcán édes gyöngédség tükröződött.

- Miért bámul úgy rám? - kérdezte nagysokára.

Elpirultam. Tudtam, hogy illetlenség valakire rábámulni, de megigézett gyönyörű arca, amelynek olyan színe volt, mint a vadrózsa szirmának. Homloka és nyaka fehér volt, mint a gyöngy s bőre a nyakánál szinte átlátszónak tetszett. Nemcsak szépsége kapott meg hanem az a mély értelem is, amellyel gyönyörködött a nyári délutánban s élvezte a tenger illatával összevegyült növényillatot. Hallgatta a madarak csicsergését, majd ujját ajkára tette s gyermekes bölcsességgel így szólt:

- Tudja-e micsoda madár ez? Ez feketerigó... ez cinke...!

III.

A mezőről hazatérő munkások beszélgetésének zaja ütötte meg a fülemet, amint végighaladtunk az országúton.

- Szeretné-e, ha az embereknek is olyan hangjuk volna, mint a madaraknak? - szólt elmerengve a leány.

- Hogyne - feleltem.

- Be kár, hogy a jó Isten nem adott olyan kedves hangot az embereknek, mint a madaraknak. A paradicsomban talán az emberek is tudtak úgy énekelni, mint a madarak, mit gondol?

- Meglehet - feleltem.

- Vajon nem búsulnak-e el a kis madarak a csúnya emberi hangok hallatára?

Elmosolyodtam az eredeti gondolaton, majd mind a ketten felkacagtunk.

A leányka roppant jókedvűnek látszott s nem állhattam meg, hogy meg ne kérdezzem, vajon boldognak érzi-e magát.

- Nem egészen, mert nincs szél.

- Hát szereti a szelet? - kérdeztem csodálkozva.

- Oh, nagyon! Szél nélkül sohasem vagyok boldog. Akkor érzem magamat legjobban, ha szélben énekelve, fölszaladhatok a hegynek.

Mindeddig azt hittem, hogy kívülem csak a sirályok szeretik a szelet, s ostobának tartottam a halászokat, akik ellenségnek tekintik.

Ezalatt oda értünk Wynne kunyhójához, amely előtt gondozott kert terült el. A tisztára meszelt ház falára felkapaszkodó vadszőlő enyhítette a napsugarak káprázatos fényét. Wynne éppoly értelmes kertész volt, mint kántor, s csakis a zene és kertészkedés mentette meg ezt a részeges embert a teljes elzülléstől. Winnie kinyitotta a kertajtót, mire Tom kutyája csaholva szaladt elénk.

- Előbb olyan haragosan nézett rám - mondta Winnie - hogy szinte megijedtem magától. Örülök, hogy most vidámabb - majd bátran megfogta a kezemet, s apró ujjaival megszorította.

- Hát miért nem ijedt meg komolyan tőlem? - kérdeztem.

- Mert még haragjában is jóságos a szeme! - s kacagott nagy bölcsességén, aztán hirtelen elkomolyodott s így folytatta: - Ugye nem szándékosan haragította meg apámat?

- Dehogy!

- És szereti őt?

Haboztam. Még sohasem hazudtam. Nem voltak valami dicső tapasztalataim Tom jellemére nézve s ugyancsak nevetségesnek tartottam, hogy valaki megszerethesse ezt az iszákos semmirekellőt.

- Majd szeretni próbálom Tomot - vágtam ki magamat.

Sohasem töltöttem még ilyen kellemesen a délutánt. Gyorsan megszerettük egymást s néhány óra elmúltával a kis leányt tekintettem legbizalmasabb barátomnak a világon.

- Ne szedjünk epret? - kérdezte a leányka, amikor odaértünk a ház mögé.

Elszomorodtam. Meg kellett vallanom neki, hogy nem tudok lehajolni.

- Majd szedek én!

Ráhagytam s odabicegtem melléje. Meggondolatlanul betértem az eperágyba, mire mankóim besüppedtek a nedves földbe. Ránéztem a gyermekre, hogy lássam vajon nem nevet-e ki. Minden ellen fel voltam fegyverkezve, de az emberek kegyetlen kacagásával szemben tehetetlennek érzem magamat.

A gyermek homloka elborult s aggodalmasan igyekezett kiszabadítani. Ez a szépséges gyermek tehát érdeklődött irántam... a mankón járó béna iránt.

Winifred visszavezetett a szilárd talajra, aztán buzgón hozzáfogott az eperszedéshez. Annyira megbűvölt, hogy még azt is megengedtem, hogy a szájamba tegye az epret.

Aztán azt mondta, hogy bénaságomat megtudná gyógyítani a Szent Winifred forrása Walesben s hogy ő hoz majd nekem abból a vízből, ha visszakerül megint ide. Sokat mesélt még a Snowdonról, amelynek közelében lakott s Tywysogor Niwlről, a »Ködök királyáról«.

Nem tudom, meddig csevegtünk, de amikor a kántor hazatért, rajtakapta leányát, amint engem etetett. Nagyon restelltem, hogy ilyen nevetséges helyzetben talált s nyomban elsiettem.

Amint hazabicegtem a Vadon országúton, a nap vérvörösen szállt le a fák mögött, majd hirtelen eltűnt. S a csillogó tengernek dagálya magasan emelkedett. Gondolatban most is magam előtt látom ezt a képet s érzem a harmatos virágok illatát. Úgy tetszett, mintha nem is haza mennék s hogy otthonom mindörökre annál a bájos gyermeknél van, akihez valami elbűvölő érzés kapcsolt.

- Hol voltál, te fin? - kérdezte anyám, akinek feltűnt, hogy észrevétlenül igyekszem az ebédlőből kilopózni. - Mi lelt? Szemed olyan lázban ég, hogy szinte aggaszt! Csak nincs valami bajod!

Nem feleltem anyámnak. Bementem szobámba s ott az ablakból néztem a hazaröpülő varjakat. A rigók mindjobban elcsendesedtek s a fák árnyéka kísértetiesen megnyúlott az esthomályban.

IV.

Másnap újra elmentem Wynne kunyhójába. Mindennap elkalandoztam Winnie-vel a keskeny hegyiutakon s napsugaras mezőkön egész a Flinty-csúcsig. Winifred, akiben a nő ügyessége a gyermek fürgeségével egyesült, megtalálta a madárfészkeket s a vadméhek mézét. Nem engedte, hogy elvigyem a madártojásokat, de a méz dolgában nem voltak aggodalmai. Winifred nagyon vidám gyermek volt, de mégis szerette az elhagyatott templomot ott a tengerparti szirten s a pusztuló temetőt.

A templom ott a félsziget oldalában olyannak tetszett a távolból, mint egy világítótorony. Winifred első találkozásunk óta nem szaladt föl többé a toronyba. Gyöngéd kis szíve oly tapintatos volt, hogy nem is ment többé oda, ahova nem követhettem.

Winifred nem tekintett szerelmesének. Mert amikor megkérdeztem, hogy elfogad-e szerelmesének, így felelt: - Bizonyára! - majd a nála gyakran tapasztalt bölcsességgel folytatta: - Nem vagyok ugyan tisztában azzal, hogy mi egy szerelmes, de ha az valami kellemes, akkor szívesen elfogadom szerelmesemnek.

Különösen kedvesnek találtam azt a szokását, hogy a harmadik személyben beszélt magáról, mint a gyermek: »Winnie szereti ezt« vagy »Winnie nem akarja azt.«

Nagyon bájosnak tetszett, hogy babonás volt. Ha búcsúzáskor néha azt mondtam neki, hogy kedvesen töltöttük el együtt a délutánt, akkor ezt suttogta: - És... és... - Azt akarta ezzel, hogy így folytassam: »És még sok ilyen kedves napunk lesz majd.«

Egyszer meséltem neki Oberonról és Titániáról. Winnie erre elbeszélte, hogy ő egy holdvilágos este pajtásával, Rhona Boswell és Sinfi nevű cigányleányokkal a Tündérvölgyben megpillantotta a tündérkirálynét. Fehér ruhában ült a hegyszirten, aranylevél-koszorúval a fején.

Szerettem hallgatni, ha a Snowdon manóiról beszélt, akik kopogással figyelmeztetik kedvenceiket a titkos kincsekre. Legjobban szeretik az egymagukban barangoló gyermekeket. Winifred azt állította, hogy nemcsak hallotta, de látta is a »Kopogókat«, akik köpcös törpék és szélességük, hosszúságuk egyforma. Közülük az egyik, egy idősebb törpe nő, gyakran játszott vele a hegyeken. Ha Winifred aranyszínű felhőt pillantott meg valaki feje fölött az égen, akkor azt föltétlenül jó jelnek tartotta, mert a walesiektől és a cigányoktól egyaránt így tanulta.

Ismertünk mi minden árkot, bokrot a vidéken. Winifred reggel, ha felszáradt a harmat, kiolvasta a százszorszép szirmaiból, hogy milyen idő lesz, még akkor is, amikor a legtapasztaltabb parasztok csalódtak az égbolt jeleiben s a tengerészek sem okosodtak ki a szélből.

Anyámnak nem tűnt föl hazulról való távollétem, mert vendégek voltak a kastélyban.

Azonban Frank bátyám, aki két esztendővel idősebb volt, mint én, jobban megfigyelt. Egyszer korán reggel kíváncsian utánunk jött a graylinghami erdőségbe s bennünket meglepett egy fa alatt a szirtnél, amint mézet ettünk, amelyet künn találtunk a vadonban.

Kőrisfabotjával játszva, mint a megtestesült gyermekszépség állt ott Frank, majd méltóságteljes leereszkedéssel nézte Winifredet.

Frank szépsége elszomorított, amely ugyancsak elütött bénaságomtól... Úgy tetszett, hogy a kis Winifred arcán a bámulat kifejezése jelent meg. De nem mosolygott oly kedvesen, mint akkor, amikor engem először megpillantott. Szívem megkönnyebbült. Olyan szerelmes voltam, mintha tizennyolc esztendős lennék... s tisztában voltam azzal, hogy én, a megbénult sirály, elpusztulok Winifred nélkül. Ő volt mindenem.

Frank odaült hozzánk s amennyire tellett tőle, kedves volt. Játszani próbált velünk, de nagyon lassúnak talált bennünket. Ránk unt s türelmét vesztve, elszaladt.

Megkönnyebbülten lélegzettem föl, amikor magunkra hagyott.

- Szereti-e a bátyámat, Winifred? - kérdeztem.

- Igen! - felelt ő.

- S miért?

- Mert olyan csinos és fürge! Azt hiszem, ő fel tudna szaladni a... - Elhallgatott, de tudtam, hogy így akarta folytatni: - szirtekre minden megállás nélkül.

Szava úgy hatott rám, mint a tőrdöfés. Winifred azonban nem vette ezt észre, de akaratlanul ez a kérdés tolult ajkamra:

- Winifred, szereti-e őt annyira, mint engem?

- Oh, nem - felelte, elcsodálkozva kérdésemen.

- De én nem vagyok csinos és...

- Oh, de maga... - szólt gyorsan közbe.

- De én - szakítottam félbe s hangom erősen remegett - béna vagyok.

- Ah, csakhogy épp bénaságáért szeretem jobban - felelt ő, majd gyöngéden odasimult hozzám.

- De hisz maga a fürge fiúkat szereti, mint amilyen Frank.

Meglepődött. Megvillant benne, hogy tetszenek neki a fürge és a béna fiúk is.

- Szeretem a fürge fiúkat - mondta ő, miközben leszakított egy fűszálat - de azt hiszem, mégis jobban szeretem a béna fiúkat, azaz, ha olyanok... mint... maga.

Örömömben felkiáltottam. De Winnie két esztendővel fiatalabb, mint én s talán meg sem értette érzelmeimet.

- Frank nagyon csinos fiú - mondta eltűnődve. - De nincs olyan jóságos szeme, mint magának s nem is szerethetnék igazán olyan fiút, aki nem béna.

Ekkor mankóim ellenére is a legboldogabb fiúnak éreztem magamat ott a fövényen. Szeretett bénaságomért! Ha nem esem le a hegyszirtről, akkor sohasem nyerem el a kis Winifred szívét!

Téved, aki azt hiszi, hogy a testi szenvedés nem lágyítja meg a lelkünket. Nem bírtam szólni. Némán ülve magam elé merengtem s csak egy-egy boldog sóhaj tört ki szívem mélyéből. Az a magasztos érzés szállt meg, hogy legnagyobb bánatom a legnagyobb gyönyörbe csapott át.

- Nem felejt el Winifred majd Walesben?

- Soha, soha! - felelte ő, miközben fölsegített a harmattól nedves páfrányról. - Minden este magára gondolok majd s magával fejezem be esti imámat, úgy, mint akkor este, amikor először megláttam magát itt a temetőben.

- S hogyan teszi ezt? - kérdeztem. Winnie ezalatt felállította mankóimat számomra.

- Az »Ámen« után így folytatom: »Édes Jézusom, ne feledkezzél meg a szegény Henryről, aki nélkülem nem bír fölmenni a hegyiutakon«, amíg élek, minden este elmondom majd ezt az imát.

Ettől a reggeltől fogva egészen az enyémnek tekintettem Winifredet. De mindig belenyilalt a szívembe, ha »kedves angol fiúnak« nevezett. Feltűnt a gyermek kissé heves fajszeretete. Az angol elnevezés szinte szemrehányóan hangzott tőle: mert annak a fajnak a neve ez, amely hajdanában leigázta az ő szeretett Snowdoniáját.

- Winnie, - mondtam - ugye jobb szeretné, ha walesi fiú lennék?

- Oh, nagyon szeretném - felelte - hát maga nem?

Nem feleltem.

Arcomba nézett, aztán így szólt: - Nem hiszem, hogy walesi fiút annyira szerethetnék, mint magát.

Aztán elénekelt a Snowdonról egy walesi dalt, amelyet csak akkor értettem meg, amikor lefordította angolra a dal szövegét, amely így szólt:

»Te vad Snowdon!
Csendes bérceid közt hárfa zeng,
Bárányok legelnek kákás zsombékjaidon;
A visszhang oromról oromra
Viszi el a dalt,
Oly magasba, amerre sas is alig jár!«

Hat hét telt így el. Vége felé járt az idő, amelyet Winnie ott tölthetett atyjánál. Elutazása előtt való este ott ültem Winifreddel a padlón Wynne kunyhójában. Oly keserűség fogott el, hogy fölérte minden szenvedésemet, melyet azóta átéltem, pedig ezzel sokat mondok. Tom azzal próbált vigasztalni, hogy Winifred visszajön nemsokára.

- De mikor? - kérdeztem.

- A jövő esztendőben - felelte Tom.

Oly kevéssé vigasztalt meg ezzel, mintha azt feleli, hogy Winifred száz esztendő múlva tér vissza. Elviselhetetlennek tartottam azt a gondolatot, hogy Winnie-t egy esztendeig nélkülözzem.

Múltak a hetek, a hónapok, de a kis Winifred egyre ott élt gondolataimban. Szentség volt nekem Wynne kunyhója s a kántort tartottam a legérdekesebb embernek a világon. Sohasem untam meg, hogy tudakozódjam nála Winnie-ről. Csakhamar rájöttem, hogy nem igen törődött kis leányával. Iszákossága egészen letompította s talán sohasem kapott levelet Walesből.

V.

Az esztendő vége felé visszatért Winifred. Mindennap elmentem hozzá. Egy esztendeig élveztem ezt a boldogságot s Winnie szinte nélkülözhetetlenné vált nekem.

Ekkor ismerkedtem meg Winnie egyik kis barátnőjével, Rhona Boswellel, egy bájos kis cigányleánnyal. A graylinghami és ringtoni erdőségekben fel-feltűnt valami előkelőbb cigányfajta. Pónikat vásároltak Walesben s a keleti megyékben eladták őket. Winnie is a walesi bércekben ismerkedett meg néhány cigánycsaláddal.

Rhona Boswell inkább hasonlított valami tündérhez, mint gyermekhez, úgyhogy Winnie mellette szinte komolynak tetszett. Rhonának minden mozdulata a lelkéből fakadt. A cigányleányok kacagása mindig csupa muzsika, de Rhona nevetésében valami különös bájosság volt s azt hiszem, hogy hangja bűvölte el annyira rokonomat, Percy Aylwint. Ah, milyen napok voltak ezek! Rhona átjött a néhány mértföldnyi távolban fekvő Cigány-völgyből, hogy megmutasson egy újonnan kieszelt virágkoszorúst, amelyet kötött, mire Winnie vízinövényekből font magának koszorút s egész délelőtt azon vitatkoztak, hogy melyik a szebbik.

Winnie jobban megváltozott egy esztendő alatt, mint én. Nagynénje valószínűleg művelt volt s őt is kitanította. Olyan jól megtanította franciául, hogy Winnie már Dumas Monte Cristo nevű regényét olvasta.

Angolul is jobban beszélt most, mint én. Ezt azonban egy Dalrymple nevű beteges írónőnek köszönhette, akinek nem állt módjában, hogy szállóban lakjék s így náluk húzódott meg a kunyhóban. Nagy gyönyörűséget talált Winnie tanításában, aki nem volt többé a kis walesi parasztleány, hanem rendkívül művelt kis úrileánnyá vált.

Most már megértett, ha azt mondtam, jegyese vagyok. Ilyenkor gyermekesen eredeti és költői esze járásában azt erősítgette, hogy a Snowdonon esküdjünk meg, ő zöld menyasszonyi ruhában tündérkoszorúval a fején. Sinfi Lovell és Rhona Boswell cigánypajtásait pedig meghívja majd nyoszolyólányoknak.

Bámulatos tehetséggel írta le megfigyeléseit.

Néhány szóval olyan élénken festette le az észak-walesi vidéket, hogy amikor megláttam azt a vidéket, egészen ismerősnek tetszett. Épp ilyen hűségesen írta le az embereket is.

Legszívesebben kóboroltunk a graylinghami erdőségben, ahol az ősrengeteg minden igézetében gyönyörködtünk. Kora tavasszal, amikor az első ibolyák kibújtak a moha lepte levelek alul, kijöttünk s hallgattuk a cinke csicsergését, a gerlice bugását a rügyező fák alatt. Nyáron ide hoztuk ki meséskönyveinket, leültünk a fűbe, majd addig gyönyörködtünk az arab tündérmesék csodáiban, amíg képzeletünkben az egész erdő villogott fegyveres lovagoktól és megtelt mesebeli alakokkal. Különösen Camaralzaman és Badoura története tetszett nagyon Winnie-nek.

Az a gondolat, hogy a tündérek a levegőn át viszik a két szerelmest egymáshoz, egészen megigézte. Én voltam a Camaralzaman és ő a Badoura és a tündérek elvittek ő hozzá a Snowdonra, amikor ott ült a »Kopogók« folyójánál.

Ismertük a természet minden hangulatát. Minden időben szépnek találtuk a tengert, az erdőket, a mezőket - télen, nyáron, viharban és verőfényben. Kikacagtuk az embereket, ha novemberben a ködöt, márciusban a szelet és februárban az ólmos esőt szidták. Márciusban gyönyörűségünk tellett abban, ha kipirult arccal szélnek futottunk. Micsoda öröm volt az, ha esőben fa alá álltunk s hallgattuk, amint ráhull az eső a levelekre. S milyen szép volt a hólepte, elhagyatott mező!

VI.

Az olvasó talán kíváncsian kérdezi, hogy hol voltak ezalatt szüleim s hogy voltaképpen kicsoda vagyok magam is?

Atyám, Philip Aylwin, ősrégi családból származott s azt az ágat, amelyből ő származott, a »büszke Aylwineknek« nevezték.

Elég furcsa, hogy éppen a büszke Aylwinek ereiben sok cigányvér csörgedezett. Dédatyám feleségül vette Fenella Stanleyt, a híres cigányszépséget, akit, mint a Snowdon jósnőjét festette le egy híres arcképfestő.

Ez az arckép még ma is ott függ Raxtonban a családi arcképek közt. Megkapóan szép nőt ábrázol, amint hajnaltájt ott áll a hegyek közt, kezében valami hegedűféle hangszerrel, amelynek húrjait pengeti. Körülötte a homályban mindenféle hegyi szellemek tűnnek föl, s rászegezik tekintetüket. Órákon át néztem ezt a képet. Dédanyám sajátságos szépségű arca és szemének merengő, látnoki kifejezése megbűvölt.

Eltűnődtem, hogy miféle hangok lehettek azok, amelyek elszólították a hegyi szellemeket és virágtündéreket.

Hogy milyen erős kapocs áll fönn köztem s cigány dédanyám közt, egy levélből tudtam meg, amelyet ő dédatyámnak írt, aki megtanította írni. Dédanyám Walesből küldte ezt a levelet, ahova rövid időre elment látogatóba. Egyszerű szavakban írja le a levélben a természetért való rajongását. Csodálat suhant át lelkemen, amint először láttam szoba foglalva mindazt, amit Graylingham ősrengetegében éreztem. Mindannyiszor, ha hallgattam a szilfák suhogását, vagy hanyatt fekve a csónakban figyeltem a madarak csicsergésére, a rovarok zümmögésére s az erdő bűbájos zöngésére, akkor úgy tetszett, mintha valami hatalmas varázsló megigézne. Minden érzésem valami kimondhatatlan gyönyörűségben egyesült - s gyermekes merengéseimben egyre olyan anya keblére vágyódtam, akinek olyan sugárzó az arca, mint Fenelláé.

Anyám második felesége volt atyámnak, Ő nem származott a »büszke Aylwinek« közül, de büszkébb minden »büszke« Aylwinnél. Irtózott attól, hogy férje rokonságban van a cigányokkal. Előtte a cigány szó azonos volt minden szenvedelmes erőszakkal.

Azért szerethette is jobban Frank bátyámat, mint engem, mert Frank kék szemű szász típusán a cigány származás nem látszott meg, ellenben az én barna arcom nagyon is elárulta.

Szinte magam előtt látom anyám büszke arcát s ragyogó szürke szemét. Emléke gyermekkoromban azért élt élénkebben lelkemben, mint atyámé, mert csak később tudtam meg, hogy atyám milyen nagyszerű ember. Soha más nem okozott összekoccanást szüleim közt, minthogy apámnak volt már egy felesége. Anyám féltékenységében néha iszonyúan tombolt, ha észrevette, hogy atyám még mindig szereti elhunyt feleségét. Szeme fellobbant, ha látta, hogy atyám felnyitja ezüst dobozát, amelyet még útra is elvitt magával. Ebben a dobozban tartotta az első feleségéről maradt emlékeket, akihez erősebb kapocs fűzte, mint anyámhoz. Sajátságosan szomorú körülmények közt vesztette el első feleségét.

Szeme előtt fúlt a vízbe a templom alatt lévő öbölnél.

Ez a félkör alakú öböl, amely a félsziget végén a templom alatt a Needle és Flinty hegycsúcsok közt tűnt föl, kétszeresen veszedelmes, a tenger dagálya és a földcsuszamlások miatt. »Egérfogó-öbölnek« nevezik, s akit ott ér a dagály, azt a hullámok lesodorják a tengerbe.

Ez a veszedelmes öböl mégis csudálatosan vonzotta az embereket. A puha, fekete homokbuckák pompás helyeket szolgáltatnak az olvasásra, s merengésre. Atyám első felesége, svájci nevelőnő volt, s legjobban szerette ezt a helyet. Mindig a tengeröbölben telepedett le s a hullámok zenéjét hallgatva, olvasott vagy elmerengett. Atyám gyakran figyelmeztette feleségét a veszedelemre, majd egy nap halálos ijedtségben, tehetetlenül kellett néznie, amint a dagály elnyeli az asszonyt, aki szeme láttára belefúlt a tengerbe.

A szerencsétlenség majd megőrjítette atyámat. Nem is értem, hogy miképpen szánta magát rá, hogy másodszor nősüljön. Atyám egészen átengedte magát merengéseinek. Minden esztendőben ellátogatott Svájcba, ott töltött néhány hetet, hogy fölkeresse a helyeket, amelyekhez első szerelmének szent emlékei fűzték. Anyám természetesen nem jó szemmel nézte ezt a dolgot. Sohasem kísérte el atyámat Svájcba, s Franket sem engedte oda. Csak engem küldött el atyámmal. Nagy gyönyörűséget találtam ezekben az utazásokban. Amikor azonban megbénultam, atyám egymagában tette meg ezeket a kirándulásokat.

Egyik svájci utazásom közben megtudtam, hogy atyám első felesége halála óta valami titkos szektába lépett be, amelyet Lavater alapított meg.

A dologra úgy jöttem rá. Feltűnt nekem atyám íróasztalán egy nagy könyv: »A Fátyolos Királynő« »Philip Aylwintől«. Lapozgattam a könyvben, amelynek tartalma nagyon meglepett. A könyv tele volt a legcsudálatosabb külföldi mesékkel. »A repülő szamár a Ruby hegységen« című történet annyira fölkeltette figyelmemet, hogy még ma is emlékszem minden szóra. A mese egy szamárhajcsárról szólt, akinek meghalt a felesége, s aki elhagyatottságban élt a Ruby hegységben. Az emlék angyala a szamárhajcsár könnyeiből bűvalakot varázsolt elő, amely az elhunyt asszony hasonmása volt. Egy Hasan nevű városi ember tévesen a saját feleségének hitte a káprázatot. Ja’afer a kádi elébe került. Amikor később birtokomba került »A Fátyolos Királynő« című könyv, akkor tűnt föl, hogy ebből a meséből van véve a címlap mottója is, amely így szól:

»Allahra - mondta a kádi s majd megszakadt nevettében - inkább el szívelnem mindazt a büntetést, amelytől félsz, mintsem elhiggyem őrült mesédet... hogy akivel négy hiteles tanú együtt látott, nem Hasan felesége, hanem elhunyt élettársad, akit az emlék angyala teremtett könnyeidből.«

- »Merész a szamárhajcsár - felelte Ja’afer s lehajtotta fejét. - Oh, kádi! De merész az a kádi is, aki ki meri mondani, hogy miben hisz és miben nem... mert nem ismerheti Allah szellemét... nem ismerheti saját szívét, sem pedig, hogy mit fog még szíve elszenvedni.«

Annyira lebilincselt ez a mese, hogy észre sem vettem, amikor atyám belépett a szobába, elvette a könyvet tőlem, majd azt mondta, hogy nem gyermeknek való olvasmány. De én napokig foglalkoztam a mesével, amely megvilágította apám beszélgetéseit svájci barátaival s lassanként derengeni kezdett bennem az a gondolat, hogy atyám közvetetlen összeköttetésben vél lenni elhunyt feleségének szellemével. Annyira hatott ez képzeletemre, hogy úgy tetszett, mintha az első felesége láthatatlanul köztünk élne.

Néhány esztendő múlva furcsa dolog esett meg. A fátyolos nőről alkotott eszme egészen megbűvölt s rávettem Winifredet, hogy tengeri növényből font koszorúval a fején s anyám hosszú, fehér fátylában vétesse le magát, amint Frank föllebbenti a fátyolt. Atyám egyszer véletlenül meglátta ezt a képet s annyira megtetszett neki, hogy fametszetben megörökítette »A fátyolos Királynő« című könyvének tábláján.

Atyámnak ez a szeszélye gyászosan hatott ki sorsomra.

Atyám a legtudósabb misztikus hírében állt. Ismerte a héber, szanszkrit, arab és perzsa nyelveket. Épp olyan jártas volt az érmek ismeretében is, de legjobban érdeklődött mégis bűvös erejű tárgyak iránt s első felesége halála után nagy drágakőgyűjteményre, sok egyiptomi és a gnosztikusoktól eredő bűvös ereklyére tett szert.

Anyámnak ugyan sejtelme sem volt atyám szellemi tobzódásairól Svájcban, de azt tudta, hogy spiritista, amin szörnyen bosszankodott. Ő ezt nemcsak őrültségnek, hanem lealacsonyítónak is tartotta. Szerencsére azonban nem sejtette, hogy atyám azt képzeli, hogy valami kapocs áll fönn közte és első felesége közt.

Anyámnak irántam való hidegsége onnan eredt, hogy javíthatatlan kis bohém természetnek tartott. Egy ideig fájt közömbössége, de végre belenyugodtam a változtathatatlanba s azért mindig egyformán szerettem őt. Egészen magamra voltam hagyva. Atyám elmélyedt álmodozásaiba s még a legszembetűnőbb jelekből sem látta volna meg Winifreddel való szerelmi idillemet, amelyet egy ideig anyám sem vett észre.

Anyámnak Winifred szépsége feltűnt a templomban s nem sejtette, hogy mit cselekszik, amikor felszólította Tom Wynne-t, hogy vezesse el hozzánk a leányát. Winifred elragadta bájos modorával anyámat és egész háza népét. Anyám valóságos kis úrileánynak mondta Winifredet s váltig azon csodálkozott, hogy Tom Wynne-nek hogyan lehet ilyen jól nevelt gyermeke.

Szerencsétlenségemre akkor még nem voltam elég ravasz ahhoz, hogy elpalástoljam elragadtatásomat, amikor láttam, hogy még büszke és szigorú anyám is megszerette Winifredet.

Anyám megsejtette titkomat s boldogságomnak minden részletét megtudta Franktól. Nem éreztette ugyan haragját Winifreddel, de nem hívta meg többé soha s attól az időtől fogva erősebben figyelt reám is, hogy el ne mehessek Tomhoz. Azonban módját ejtettem, hogy találkozzam Winifreddel a graylinghami erdőségben. Nagyon elhagyatottnak éreztem magamat, amikor a gyermek elutazott.

Nemsokára azután levelet küldtem neki. Magam vittem el a postára is. Sokáig vártam a válaszra, de sohasem kaptam meg.

De kicsoda Tom Wynne? Ő jó nevelésben részesült s csakis iszákossága juttatta ilyen sorsba. A falu részeges, korhelykedő semmirekellőjévé lett. Walesben született, ahol valami hivatala lehetett. Nemsokára Winifred születése után meghalt a felesége. Valószínűleg iszákossága miatt vesztette el állását, otthagyta gyermekét Walesben sógornőjénél, s Raxtonba költözködött.

A hullámok Raxtonnál egyre mélyebben vájják ki a tengerbe nyúló hegyszirteket. Új templomot építettek a raxtoniak s odahagyták a félsziget végén álló régi templomot, hogy azzal együtt ne süllyedjenek bele mindnyájan a tengerbe. De azért nem rombolták le a régi templomot s végre Tom Wynne-ben akadtak valakire, aki potom fizetésért felügyelt rá.

Másoktól és apámtól is gyakran hallottam, hogy Tom Wynne utolsó sarja egy régi, előkelő walesi családnak, akinek hajdanában nagy birtoka volt a vidéken s hogy Wynne kis évijáradéka is onnan ered.

Anyám azonban kacagott Tom Wynne előkelő származásának puszta gondolatára is s mindig az alantos osztályhoz tartozónak tekintette. Tom Wynne tanított meg úszni s nem lovászom, hanem ő tanított meg arra, hogyan ügessek át a fövényen alacsony dagály idején anélkül, hogy lovam megsántuljon.

Ekkortájt költözött oda hozzánk anyám bátyja, alvanley Aylwin, akinek tanácsára bénaságom miatt elvittek Londonba s ott rábíztak egy kitűnő sebészre.

Mennyi szenvedéstől kíméltek volna meg, ha ez előbb történik!

Az orvos műtétet végezett lábamon, majd gondos gyógyítás után elküldött hosszabb időre Margate-ba, hogy a levegőváltozás teljes meggyógyulásomhoz hozzásegítsen.

Anyám és Frank bátyám elkísértek Margate-ba s néhány hónapot töltöttünk ott. Atyám is egy-egy hétre eljött hozzánk látogatóba.

Olyan gyorsan indultam neki a gyógyulásnak, hogy csakhamar mankó nélkül, csupán botra támaszkodva járkáltam. A pompás margate-i levegő teljesen meggyógyított. Amikor hazatértem Raxtonba, már nem voltam többé nyomorék.

Micsoda csudálatos szálakból van az élet szőve! Szinte lehetetlen, hogy boldogságunkat ne zavarja meg a bánat s hogy szomorúságunkat ne enyhítse valami öröm. Minden orvosságnál jobban használt nekem Margate levegője... Frank bátyám Margate-ban szívta magába a halált.

Ottlétünk utolsó idejében vörhenyt kapott s két hét múlva belehalt. Ez a csapás mindnyájunkat borzasztóan megrendített s anyámat hónapokra ágyba döntötte.

Frank halálával én lettem családunk egyik ágának egyetlen örököse s kis fiú létemre félelmetesen fontos egyéniség voltam. Gyermektelen nagybátyám, alvanley Aylwin, aki minden bizonnyal szintén rám hagyja majd birtokát, végképpen szakított a család másik ágával, a ringtoni Aylwinekkel, akiket Cyril unokatestvérem képviselt.

[1] A fordító jegyzete: dukkeripen walesiül annyit jelent, mint védőtündér.

A gnosztikusok holdvilág-keresztje

I.

Cambridge-be kerültem egy előkelő magánintézetbe. Anyám nem szerette a nyilvános iskolákat.

Egyre Winifredre gondoltam, amikor a ködös reggelen mértföldről mértföldre vitt utam a messzire elterjedő rónaságon át. Lelkemben ígéretet tettem Winifrednek... s megfogadtam, hogyha odahagyom majd az iskolát, megvalósítom fogadalmamat, még akkor is, ha maga a végzet tiltaná. Akkor még nem tudtam, hogy emberemlékezet óta mily tehetetlen az emberi akarat a véletlen hatalmával szemben.

Nem sorolhatok föl semmi érdekeset sem iskolaéveimből s amikor hazakerültem, a legkisebb sejtelmem sem volt még arról, hogy mivé alakul majd az életem a jövőben. El volt határozva, hogy megkapom gazdag nagybátyám birtokát. Anyám ugyan sohasem mondta, de láttam tekintetéből, hogy még ragyogóbb jövőről álmodik,

Sajátságos módon jutottam atyám bizalmába... aki hirtelen ébredt annak tudatára, hogy nem vagyok többé gyermek. A dolog úgy történt, hogy értelmesen kérdezősködtem egy medúza-fejet ábrázoló titokzatos ereklye felől, amelynek atyám csak rövid idő óta volt boldog tulajdonosa. Amikor atyám elmondta, hogy az »amulett« szó arabul hamelet s annyit jelent, hogy: »kétségben hagyni«, akkor rögtön megjegyeztem, hogy a tudós egyesületek egyike, amelyeknek atyám tagja, talán kinyomozhatna valami kapcsolatot a hamalet szó és Shakespeare Hamletje közt.

Atyám eközben egyenesen maga elé tekintve, rámeredt Shakespeare mellszobrára, amely ott állt a könyvszekrényen s így szólt magában:

- Hamlet... hamalet »kétségben hagyni«, a Hamlet szó jelentése kétség, ami betölti a végtelenséget. Hogy sohasem gondoltam még erre? Csudálatos, hogy ennek a gyermeknek eszébe jutott. Aztán úgy nézett rám, mintha először látna életében s így szólt:

- Hány esztendős vagy fiam?

- Tizennyolc esztendős, atyám - feleltem.

- Csak tizennyolc esztendős - mondta - még valóságos gyermek s kitalálta a Hamlet szó képletes jelentését, amin a Shakespeare-tudósok esztendők hosszú során tanakodtak. Nagy jövőt jóslók neked, Henry.

Meghitt bizalmasság fejlődött ki nyomban köztünk. Beszélgetésünknek az volt a következménye, hogy atyám gondosan megírt értekezésben fejtegette elvtársainak gyűlésén, hogy Shakespeare Hamletje metafizikai költemény, hogy a Hamlet vagy hamalet szóban összpontosul az a nagy eszme, hogy a mindenség végtelen kételkedése - a hatalmas Latona bűvös ereklyéje. Ez az értekezés adta meg apámnak a jeles bíráló hírét.

Nemsokára ezek után néhány hónapot töltöttem Svájcban atyámmal. Egy holdvilágos este künn ültünk a szabadban s ekkor ámulatomra csodálatos izgatottságot észleltem atyámon, akit mindaddig közömbös, különcködően titokzatos könyvmolynak hittem.

Ekkor láttam, hogy elhamarkodott föltevés, ha azt hisszük, hogy bárkinek az egyéniségét alapjában kiismerhetjük. Atyám mindenhová elvitte magával első feleségéről maradt emléktárgyait, s csak még jobban hatottak rá ott a svájci falucskában, ahol felesége született, mint otthon. De azért itt is lopva gyönyörködött azokban s hátra-hátra tekintett, mintha attól tartana, hogy anyám, aki messze távolban volt a raxtoni kastélyban, leselkedik reá. Akkor este megmutatta ezüst dobozban őrzött emléktárgyait.

- Henry - mondta atyám - most olyasmit mutatok, amit az »ő« halála óta senki sem látott… s ami a legszentebb ereklyém. Erre felgombolta mellényét, széthúzta az ingét, mire csupasz mellén gyönyörű drágaköves keresztet pillantottam meg. - Ez - folytatta ő, miközben fölemelte a keresztet - egy régi gnosztikus ereklye, amelyet »a gnosztikusok holdvilág-keresztjének« neveznek. »Ő« római katolikus volt s eljegyzésünk estéjén adtam neki ezt a keresztet. A gyémántok és rubinok úgy vannak csiszolva, hogy a holdvilágban éppen úgy ragyognak, mint a napban. S a gyémántok úgy vannak köszörülve, hogy tüzük besugározza a rubinokat s ez okozza káprázatos ragyogásukat.

Apám odatartotta a holdfénybe talizmánját, amely barna hajból font remek láncon csüngött a nyakán. A drágakövek káprázatosan csillogtak. Atyám mindig a keresztnek drágakövekkel kirakott felét fordította keblének, úgyhogy mindenütt véres sebek tűntek fel ott, ahol a kövek belevágtak a húsba.

Atyám észrevette, amint összeborzadtam.

- Oh, jól esik ez nekem! - mondta rajongva. - Jól esik, ha ott érzem keblemen s a sebek sohasem elég mélyek nekem. Az »ő« haja ez - folytatta, majd kezébe vette a hajból font láncot s megcsókolta.

- De hogy tűrheted el, atyám, ezeket az éles köveket csupasz kebleden? Te, akit köszvényed mindig kihoz a béketűrésből!

- Nem tudnék nélkülük élni! Köszvényem fájdalmat okoz, de ez mennyei gyönyörűség és üdvösség nekem! Ha meghalok is így fekszik majd keblemen a kereszt, különben nem is volna nyugtom a sírban sem.

Arca csudálatosan megváltozott abban a percben, amikor a keresztet érintette.

- Ah, milyen kár, hogy nem vagy az »ő« fia - dünnyögte atyám. Tágra nyílt szemében felindulás villogott s amint a keresztet remegő kezében tartotta, a drágakövek mindenfelé szétszórták fénysugaraikat a szobában. - Oh, bárcsak én is ilyen bátor természetű volnék, mint te! - Ekkor hirtelen összeszedte magát, begombolta mellényét s így folytatta: - Ne mondd meg anyádnak, hogy láttad a keresztet. - Aztán újra elővette az ereklyét. - Drága halottam szerette... szerette mindenek fölött. De meghalt s én nem menthettem meg őt. Ruhája alatt viselte mindig a keblén s akkor is csókolgatta, amikor elnyelte a dagály. Utána kellett volna ugranom a halálba. Te úgy cselekedtél volna, Hal! »Ő« ezer meg ezerszer megcsókolta a keresztet, utolsó csókját rálehelte. Amikor leoldottam megtalált holttestéről a keresztet, nekem úgy tetszett, mintha abból életének és szerelmének melegsége sugároznék felém.

Atyám sírva fakadt. Könnyei ráhullottak a keblén csüngő bűvös ereklyére. Egyszerre megvillant bennem az egész valóság. Bálványozott feleségének borzalmas halála s afölött érzett lelkifurdalása, hogy nem ugrott utána a halálba, megzavarta elméjét. Minden gondolata e rögeszme körül forgott. Bűvös ereklyéket kutatott, mert felesége szerette a »holdvilág-keresztet«. Minden esztendőben Svájcba utazott, mert »ő« ott született. Belépett a spiritiszta egyesületbe abban a reménységben, hogy talán a spiritizmus ereje visszahívhatja »őt« a földre!

Legnagyobb öröme tellett abban, ha a templomokban lévő nagy ércalakokat lemintázhatta. Ez a kedvtelése is onnan eredt, hogy első feleségétől egy ilyen gyűjtemény maradt rá.

- Hal - kezdte atyám - tudod-e, hogy miért mutattam meg neked mindezt? Nem bízom meg senkinek a bátorságában, igazságában és erejében úgy, mint a tiedben. Ígérd meg nekem, hogy a keresztet és a dobozt a levelekkel a síromba temetteted!

Húzódtam tőle, hogy részes legyek ebben a babonás vállalatban. Kibontakoztam már cigány és angol őseimtől örökölt babonaságomból, amivel gyermekkoromban a mindenség titokzatos jeleit magyaráztam. - Gyönyörködve tanulmányoztam a tudomány ragyogó fölfedezéseit - s bosszúsan fordultam el mindentől, ami természetfölötti.

- Csak nem akarod, hogy ezt a szép keresztet veled együtt eltemessük? - kérdeztem, miközben a drágaköveket néztem, amelyek a holdvilágban csudálatosan tüzes fénysugarakat szórtak.

- Igen, akarom! - felelte atyám, majd újra gyermekes gyöngédséggel megsimogatta a keresztet. - Senki másnak nem szabad ezt megkapnia.

- De atyám... kilophatják a sírodból!

- Az nagy csapás volna! - mondta megborzadva. Ekkor arca hirtelen rettentő bosszú kifejezésére torzult, amely cigány vérére vallott, majd így folytatta: - A síromba egy angol és héber nyelven írt átkot temessetek majd... amelyben úgy megátkozom a sírrablót, hogy elriad, ha kedves előtte a lelkiüdvössége.

Aztán elővett egy összehajtott papirostekercset, amelyre nagy betűkkel ráírta volt angolul és héberül a százkilencedik zsoltár két versét és a következő átkot:

»Aki síromat megrabolja... aki ellopja ezt a bűvös ereklyét, ezt az ereklyét, mely szerelmi zálog köztem és elhunyt feleségem közt... akinek keze ezt a keresztet istentelenül megszentségteleníti, az átkozott legyen Isten előtt, átkozott legyen a szeretettől s megátkozva tőlem, Philip Aylwintől, aki itt nyugszom.« »Az ő fiai legyenek árvákká, és az ő felesége legyen özveggyé, az ő fiai bujdossanak el, kolduljanak és keressenek eledelt az ő elpusztult helyeken.« - Hatodik zsoltár. »Így mondja az Úr: Ámen.«

- Nagy betűkkel írtam az angol szöveget folytatta atyám - hogy a sírrabló még a leghomályosabb lámpa világosságánál is elolvashassa.

- De atyám, hát lehetséges, hogy művelt ember létedre hiszel az átokban?

- Az átoknak, mely egyenesen a szívből jő, mint az én átkom, Hal, miféle hatalom vethetne gátat? Segítségemre lenne nekem, aki annyira szerettem... minden porhüvelyéből elköltözött szellem, aki szeretett és szenvedett, hogy megvalósítsa átkomat a nyomorulton, aki megszentségtelenít ilyen szent ereklyét!

- Szellem! - csodálkoztam. - Hogy beszélhetsz a mai korban szellemekről!

- Ah, Henry! - felelte ő - valaha én is úgy gondolkodtam, mint te. Akkor megelégedtem a materializmussal... s bele is nyugodtam. Ha valaha úgy szeretnél, mint én... amit saját jóvoltodért nem kívánok, fiam... akkor meglátod majd, hogy a materializmus elviselhetetlen, s valóságos pokol a szerető szívnek. Őrültség, ha bármit is lehetetlennek tartunk s a legképtelenebb hitet is elfogadjuk, ha a remény sugarát adja a szívnek. Minden tárgyban, amelyet »ő« szeretett, éppúgy él a szelleme... mint ebben a bűvös ereklyében. A drágakövek ragyogása is természetfölötti. - S újra meg újra odatartotta a világosságba a keresztet. - Ha azzal a gondolattal kellene meghalnom, hogy ez a szent ereklye más kezébe kerülne... más testét érintené... akkor megőrülnék Hal s lelkem sohasem szabadulhatna meg földi hüvelyétől.

Babonássága bosszúságot és közömbösséget támasztott bennem. Amikor atyám észrevette ezt, szánalmas félelem borította el arcát.

- Ne hagyd el szegény atyádat - esdekelt. - Hisz csak azt kívánom, hogy add, mint Aylwin szavadat, hogy ezeket a kedves ereklyéket odatemetik hozzám a síromba. Ha megígéred, akkor nyugodtan élek s nyugodtan halok meg. Oh, Hal!

Olyan könyörgően nézett rám, hogy bár sehogy sem tetszett babonássága, mégis megígértem neki, hogy teljesítem kívánságát s hogy amíg él, megőrzőm a titkát, s halála után is csak családi okokból mondom meg alvanley Aylwin nagybátyámnak és anyámnak. Atyám erre elrejtette bűvös ereklyéjét. Arcán megint a megszokott nyugodt kifejezés látszott, amikor ott érezte a »holdvilág-kereszt« éles köveit csupasz keblén.

De a legcsudálatosabb, hogy atyám soha többé nem említette előttem első feleségét, úgyhogy később majdnem hihetetlennek tűnt föl előttem bizalmas beszélgetésünk. Rögeszméje valószínűleg csak akkor nyilatkozott meg ilyen hévvel, ha a keresztről beszélt.