Eszényi Balázs

A démon
lámpása

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Eszényi Balázs

All rights reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

https://www.agendakiado.com

agendakiado@gmail.com

ISBN EPUB: 978-963-634-154-1

Ágenda Kiadó

Debrecen

2026

I.

– Megcsalt, Dani – csapta az asztalra az üres korsóját Tóbiás.

Igyekezett magában tartani a fortyogó keserűséget, de a második kör benyakalása után az önkéntelenül előtört belőle.

– Megcsalt a kínai szuka, és én bedőltem neki!

Az Ördög Katlan pincesöröző vöröscsempével díszített belsejét erős alkoholszag itatta át. Tóbiás és Dani többször iszogattak már itt, és a csapolt Staropramen sörük egyedülálló volt. A sör, aminek felhajtására Tóbiás a történtek után égető szükségét érezte.

– Ugyan már tesó, mi köze az kínaisághoz?

– Az, hogy megint a magyar járt szarul. Ez a tanulság!

A fekete körasztalon még két-két vodkafeles, és egy-egy korsó barna sör várta a sorát. Dani maga elé húzta a saját adagját.

– Ne túráztasd az agyad tesó, nincs itt semmiféle tanulság. Csóró sulisok vagyunk, Somogyi szülei pedig mocskosul gazdagok, ráadásul a rohadék egy százast kap költőpénznek minden hónap elején, mit csodálkozol? A csajok ilyenek. Ha akad egy jobb parti, dobni fognak.

– Nem – hajtotta föl az egyik felest Tóbiás.

Alig érezte a torkát égető marást, ami jó, mert ez azt jelentette, hogy az agya elkezdte ignorálni az alkohol erősségét. A kellemes zsibbadás végig masszírozta a feje hátsó részét. Aztán újfent fellángolt benne a düh. Az asztalra csapta a kis üvegpoharat. Értelmet akart adni ennek az egésznek.

– Nem érted a lényeget! Ha megnézed a történelmet…

– Ó, kezdődik a történelemóra… – Dani hátrasimította világosbarna haját, és közben látványosan ránézett a karórájára, hogy érzékeltesse a poénját.

– Kuss, hadd fejezzem be! Ha megnézed a történelmet, a külföldiek mindig kihasználták vagy elárulták a magyarokat, Somogyi szülei pedig franciák, és nyugaton négyszer magasabb az átlagkereset, mint nálunk. Persze, hogy Mei félrelépett, hiszen Hon Kong-i. Ilyenek ezek. Áh, a francba, hallgatnom kellett volna Karcsira, amikor még élt – perzselő fájdalom nyilallt a mellkasába, amikor eszébe jutott a nevelőotthonos fogadott bátyjának az arca, a tűzvörös haj, és a sötétkék szempár.

– Ő jól mondta: Sose bízz abban, aki nem honfitárs!

– Átvert és dobott a csajod tesó – hörpölt a saját sörébe Dani. – Ez elkerülhetetlen. Rohadt egy érzés, de el kell fogadni. Nincs más választás.

– Áh – legyintett Tóbiás miközben rámarkolt a teli korsójára.

Beleivott a keserű barna sörbe.

– Ez a legnagyobb baj mostanában, hogy csak elfogadjuk a dolgokat! Ott a kormányunk – mutatott a másik kezével a sarok falára szerelt lehalkított plazmatévé felé, amiben éppen a pókhasú, félkopasz Füredi András miniszterelnök szokásos választási reklámja ment. – A KDSZ-es politikusok csak ugyanazt hajtogatják, újra és újra fűt-fát ígérnek, de tudjuk, hogy amikor ismét hatalomra kerülnek, semmi sem fog változni. És megint megválasztják majd őket, mert sok öreget csak a nyugdíjemelés érdekli. Más út kéne ide. Mi fiatalok, akik az építő kövei lennénk ennek az országnak, bezzeg éhbérért melózunk, és a rohadt fizuból még egy rendes albira sem telik. Egy tetves szobáért gürizünk a suli mellett, és miért? Mert nem érjük meg nekik. A múltból van szavazat, de foglalkozik valaki a jövővel? Minket ki támogat? Velünk ki törődik? Csoda, hogy a többségünk külföldön melózik?

– Baszki, ne olyan hangosan Tóbesz!

– Miért? Mi lesz? Feláll a sok járókeretes és bedumál?

– Nem. Csak ne hangoskodjunk. Egyébként meg ott a huszonötév alatti adókedvezmény…

– Amivel szart se érsz, ha nincs családod. Szopunk itt megfizethetetlen két-havi kaucióval és bérleti díjjal. Ezért nincs semmi esélye annak, aki ma becsületesen próbálna a saját lábára állni. Itt vagyunk! Fiatalok vagyunk erőnk teljében, és harcolnánk egy jobb rendszerért, egy jobb országért, de állandóan elnyomnak minket! És ha fel mered emelni a hangodat, akkor jön a rizsa: Tanuld meg, hol a helyed! Jaj, te csak meg ne szólalj! Úgysem érted, törődj bele. Na, ez a Stockholm szindrómás komcsi elnyomás. Az öregek fogják már fel, hogy a régi időknek vége. Igen, ők letérdeltek, de most mi jövünk! Ez a mi időnk! Mi pedig nem térdelünk soha senkinek! Nem fogadunk el minden szart, és nekem ez a véleményem! – Tóbiás megpróbálta lehajtani az egész korsót, de hitelen lilásfekete foltokat vett észre a szeme sarkában.

Ez alkalommal sokkal nagyobbak tűntek. Jeges rémület hasított a gerincébe. Abbahagyva az ivást, igyekezett gyorsakat pislogni, aminek hatására a foltok halványulni kezdtek. A megkönnyebbülés felszabadító melegsége ölelte körbe. Miután eltűntek, nagy nyelést követően folyatta:

– Fogadj el mindent. Megcsalt a szerelmed? Fogadd el. Kevés pontod lesz a felvételiden? Fogadd el. Nyomorult genetikai okok miatt évről-évre rosszabbodik a látásod? – mutatott az orrnyergét nyomó szemüvegére Tóbiás – Fogadd el. Mindent csak fogadj el, hiszen más választásod úgy sincs, elvégre egy magyar kölyök vagy. Kösz a jótanácsot!

Dani kuncogva megcsóválta a fejét.

– Jézusom. Jól van baszki, és mond, mit kéne csinálni az elfogadáson kívül, te hős hazafi? Olyat mondjál, ami nem törvénybeütköző.

Tóbiás elgondolkozott a barátja kérdésén.

– Min… mindössze arra célzok, hogy rühellem ezt a „fogadd el” baromságot. Ha valamit akarunk, és van esély a változtatásra, akkor ne nyivákoljunk, mert sebet kaptunk, és ne törődjünk bele a vereségbe, hanem viseljük el a fájdalmat, és menjünk tovább. Csak így lehet elérni bármit is! Az ellenzék egy vicc. Ugyanúgy hatalom éhes őskövületekből áll. Valaki friss kéne. Valaki, aki közülünk való. Valaki, aki a mi nyelvünkön a fiatalok nyelvén szól. Érted miről beszélek…

– Jaj tesó, túl sokat youtube-ozol. A politika egy bullshit. Nem csak a magyar, de az egész rohadt világé is. Inkább foglalkozzunk azzal, ami elérhető közelségben van – csippentette föl két ujjal a feles vodkáját Dani. – Mondjuk ezzel a kis aranyossal – hörpintette föl a kispohárnyi alkoholt.

Arca eltorzult egy pillanatra, mintha citromba harapott volna.

– Ne törődj a sok marhasággal, mert csak behülyülsz tőle. Nemsokára a legjobb eredményt kell elérnünk a szóbelin, és most ez a fontos! Nekem a kiváló kell, te pedig mire is akarsz bejutni? A rendőrtiszti?

– Katonai főiskola – szorította össze az állkapcsát Tóbiás. – Hihetetlen, hogy megint elfelejtetted baszod! – mérges volt Danira, de közel sem annyira, mint inkább a pocsék matek írásbelijére.

Szívből gyűlölte azt a percet, de akaratlanul is a fülében hallotta Szilágyi osztályfőnöknő felolvasását azokról a tanulókról, akik túl kevés pontot értek el a tantárgyból. Tóbiás szintén a listán volt, Dani persze magasan átment.

– Ah, bocs tényleg – kortyolt a sörbe a barátja. – De ha iszom, kihagy az agyam. Holnap majd tisztábban látok.

Látni. Tisztán látni…

Tóbiást áthatotta a dermesztő hideg. Megint az őszes barnahajú, ötvenes szemész orvos hűvös rendelőjében érezte magát, ahogyan a férfi a számítógép képernyőjét böngészve monoton hanggal közölte vele az iszonytató tényeket. A réslámpa, és a többi orvosieszköz látványához már hozzászoktatta magát, és nem kavargott a gyomra, de ami következett, arra semmi nem készíthette föl. Tisztán hallotta a szörnyű mondatokat.

– Az anamnézis és a vizsgálatok alapján nagyon úgy néz ki, hogy nem mindennapi makuladegenerációval állunk szemben.

– Ami mit jelent? – szorult össze Tóbiás keze.

Sejtette, hogy valami rossz dolog közeleg.

– Öröklési gondot. Úgy két éve el kellett volna kezdeni a kezelést. Így már kétségessé vált a látásának megmentése.

– Oh! – Tóbiás teste elernyedt, mintha a végtagjai egy pillanat alatt lebénultak volna.

A talpa a padlóhoz ragadt. A tisztítószer szagú szürkésfehér köveket bámulta. Két hosszú levegővétel után bírta csak felemelni a fejét, és visszanézett a szemész orvosra.

– És mit tehetünk?

– Mi nem sokat, de a koppenhágai géntechnológiás procedúra beválhat. Magyarországon sajnos ez még nem egy bevett eljárás, egyelőre csak Dániában lehetséges.

Tóbiás torka olyan száraz lett, akár a sivatag.

– Értem. És ha igényt tartok erre a kezelésre, akkor mennyibe kerül?

– Nézze – sóhajtott nagyot az orvos, föl sem nézve a monitorból –, az utazás, a műtét, a kórházi és a rehabilitációs költségek átszámolva a dán koronát, nos, belekerülhet akár negyvenöt vagy ötvenmillió forintba is.

Ötvenmillió forint. Tóbiással forogni kezdett a rendelő. Szeme viszketett az előtörő könnyektől. Megrázva a fejét igyekezett visszaszerezni valamennyit a kezdeti méltóságából. Mégis csak férfi volt. Férfiként kellett viselnie.

– És nincs valami más? – húzta ki magát. – Valami olcsóbb?

– Vannak kitűnő kollegáim, akiknek megadhatom a nevét, de előfordulhat, hogy csak rontunk a helyzeten. Manapság kevesebb a jó minőségű eszközünk. Sajnálom.

Ötvenmillió forint – ismétlődött Tóbiás agyában. Életében nem látott ennyi pénzt, és most ez a látásának az ára. A jövőjének, sőt, az egész életének az ára. Az életnek, amiről Karcsival beszélgettek, amit még Karcsi szánt neki.

– Persze – rázta meg a fejét Tóbiás, igyekezett visszatérni a valóságba, és kizárni a hátborzongató beszélgetést.

Az ingerültségtől viszketni kezdett a halántéka. Megvakarta.

– Hiszen olyan könnyű csak nem törődni a sok marhasággal.

– Ne forgasd ki a szavaimat tesó! Elég nekem az ilyesmit Rékától hallgatom.

Ja, hogyne. Annak idején Rékát is én néztem ki magamnak, csak persze te voltál a magasabb, a jóképűbb, és a beszédesebb, míg én csak a melletted álló szemüveges, hallgatag kishaver. Bárcsak valaki elmondta volna nekem is az alapszabályt, miszerint amikor buliba mész, mindig a nyomi kinézetű barátodat vidd magaddal! Ha előbb tudom ezt a bölcsességet talán… – Tóbiás nyelt egyet. A fekete körasztalt bámulta. Dani mindig kiállt mellette, ő ajánlotta be az albérletébe is. – Hagyd a fenébe! Még a diagnózisról sem tud, ne legyél hálátlan! Mondjam el neki most? Áh, még nem ittam eleget. Ketten vágunk neki a jövőnek, mint a két tesó! Együtt, vállvetve, ahogy megdumáltuk! Dani előrehajolt, és rácsapott Tóbiás vállára.

– Fel a fejjel! – világoskék szeme biztonságot sugárzott. – Tudom, hogy fáj, de túl leszel Mei-n. Egy nap majd felébredsz, fogat mosol, a zárthelyire magolsz, beállva bulizol a Szigeten, és hirtelen eszedbe jut: bakker, nem is gondoltam rá! Na, ekkor fogod tudni, hogy végleg tovább leptél. Az idő mindent begyógyít. Klisésnek hangzik, de igaz.

Tóbiásban felrémlett a Mei-al való első moziélményük. Valami tizenvalahányadik Marvel filmre ültek be, de nem is figyeltek a kivetítőre. A lány nyelve édesen átkúszott a szájába, Tóbiásé pedig az övébe. Ő óvatosan Mei szoknyája alá nyúlt, míg a szerelme a nadrágjába… egy gyors villanást követően Tóbiás már Somogyi Attilát látta önmaga helyén. A mardosó idegesség ismét visszakúszott a bőre alá. Vajon mit csinálhatnak most? Hogyan tudná ezt az idő valamikor is begyógyítani? Mi ez a baromság? Tóbiás nagyobbat kortyolt a barna sörbe. Gondolni sem akart a lányra, inkább a tesó út fényes jövője derengett előtte.

– Igen, igazad lehet. Ha végzel, melyik cégnél akarsz majd elhelyezkedni?

– Oh, baszki! – Dani arcát savanyú fintor csúfította el. – Figyu tesó, erről akkor akartam beszélni, amikor hazaindulunk, de ha már szóbahoztad…

– Mi? – Tóbiásnak összeszorult a gyomra. – Mi történt?

– Gondolkodtam. Faterom beszélt a németben élő nagynénémmel, és az ő férje, aki tanár a berlini műszakin, azt mondta, hogy elintézhető a dolog. Ha németben kezdem el a fősulit, sokkal jobban fizető mérnöki állást kapok, mintha csak úgy random kimennék. Szóval, kint folytatom tovább. A felvételhez jó érettségi kell, a nyelv meg amúgy is megy.

Tóbiás ledermedt. Hosszú évek óta beszélgettek arról, hogy itthon vállalnak munkát, és ha törik, ha szakad, igazi tesókként segítik egymást, erre most ezt a fontos hírt ilyen egyszerűen az arcába vágja? A mellkasát szorító jeges meglepődést másodperceken belül örvénylő tüzes harag váltotta fel.

– Nem erről dumáltunk, basszus! Ennyit ér a szavad?

Dani feszülten kémlelt körbe.

– Halkabban – szűrte át a foga közt. – A faterom jól mondja, oda kell menni, ahol jobban boldogulunk. És legyünk őszinték, itthon kevés a lehetőség.

Tóbiással forogni kezdett a világ, akárcsak délelőtt a rendelőben. Mintha a legjobb barátja kést mártana az oldalába, amit aztán még jól meg is csavargatna.

– Ne csináld Dani! Ne hagyj itt… te is.

– Bocs Tóbesz, de már eldőlt. Eldöntöttem, ne haragudj!

– Ó nem…– szívta a fogát Tóbiás.

Szorító keserűség gyötörte az egész testét.

– Nem haragszom. Te is teszel a dolgokra, és inkább itt hagysz a szarban. Nem mondtál újat – tenyerével megtámasztotta a homlokát.

Akár egy hirtelen vágás a combján, tüstént beléhasított a felismerés.

– Nem a szakításom miatt ültünk be és fizetted az eddigi köröket, ugye? Csupán ezt akartad kibökni, igaz?

Dani oldalra pislantott, nyelt egyet, és belekortyolt a söröskorsójába.

– Légyszi, ne légy rám dühös.

Tóbiás felhajtotta a saját sörét. Hátralökte magát, gerince a széktámlának csapódott. A szervezetét gyötrő szorítás engedni kezdett. A kellemes, zsibbadó érzés végre teljesen átvette az irányítást. Erre várt már hosszú percek óta.

– Ugyan, miért lennék? Hálás vagyok, amiért elmondtad, és nem csak majd a Facebookról értesülök, hogy kimentél a francba. A matek írásbelin megbuktam, így a főiskolai felvételit buktam, Mei megcsalt, és mindezek után az egyetlen megmaradt jóbarátom bejelenti, hogy külföldre költözik. Azon tűnődőm, ezek után vajon mi jöhet még? Oh, persze, a szemészorvost ki ne hagyjam, hogy ha nem kerítek elő ötvenmillió forintot, akkor jövő ilyenkorra már vak leszek.

– Miről beszélsz? Az orvos múltkor csak annyit mondott, hogy több vizsgálat kell, semmi olyat, hogy megvakulsz – vakargatta a taróját Dani. – Ez most komoly? Komolyan beszélsz?

Tóbiás nem így kívánta elmondani, de már mit számított. Kiengedte magából. Bólintott. Dani szája feszülten mozgott ide-oda. A homokát dörzsölgetve válaszolt.

– Nézd, én nagyon sajnálom. Őszintén. Ne félj, eszméletlen kitartó vagy, és meg fogod oldani…

Tóbiást fanyar nevetés fogta el. Ne féljek? Nemsokára megvakulok, de persze, majd csak megoldom valahogy.

– Nagyon köszi. Mondtam már, milyen óriási segítség vagy?

Dani felhajtotta a második felesét. Félretéve a poharat összefonta a karját.

– Figyu, ez nekem a fejlődésről, és a jövőmről szól. Szeretnék tiszta lappal indulni, és hátrahagyni a gondokat. Csupán arra kérlek, értsd meg tesó.

Tóbiást a feje búbjától a lábujjáig áthatotta a forrongó harag. Szinte szétszakította a mellkasát, de a fogát összeszorítva igyekezett visszafogni a kitörést. Előrehajolt, és a világoskék szempárba nézett.

– Te hallod magad? Valóban azt várod tőlem, hogy helyeseljek? Mondjam azt, igen, igazad van, itthon minden el van cseszve, inkább menekülj ki külföldre, és reménykedj, hogy majd ott jobb lesz? Szarjuk le az ígéreteinket, a barátainkat, az otthonunkat, és csak magunkra meg a pénzre gondoljunk? Nem fogom ezt mondani. Itt nevelkedtünk, ezt a nyelvet beszéljük, ez a mi földünk! Rizsázol itt nekem a fejlődésről meg a jövőről, viszont tudod, mi az igazság? Az hogy gyáván menekülsz a bajok elől. Ha kéne, én beleállnék a dologba, küzdenék, de te nem, és mindig is ilyen voltál, csak nem vettem észre hogy egy gyáva szaralak vagy!

– Kapd be! – vörösödött el Dani.

Fölszívta magát, a szemét összehúzta.

– Mert te aztán sokra fogod vinni itthon, te barom! Tapasztald csak meg, mennyire együttérző a hazai egészségügy. Bocs, hogy lerántalak a földre Tóbesz, de elképesztően naiv vagy. Magyar összefogásról, meg mindenféle hősies faszságról fantáziálsz, de az a baj, hogy a magyaroknak nincs szüksége ilyesmikre. Beérik a sajtburgerrel, a pálinkával meg az olcsó wifi-vel, a többire meg magasról tesznek. Álomvilágban élsz, és nem is akarsz felébredni, én viszont igen! Én kitaposom az utam! Ezt az országot hátra kell hagyni, mert kicsi, szánalmas, reménytelen, és nem lehet belőle profitálni. Olyan, mint te!

Tóbiást mintha egy kalapáccsal csapta volna arcon Dani kijelentése. „Olyan, mint te!” Sosem gondolta volna, hogy egyszer ilyesmit fog hallani a legjobb barátja szájából. A szúró fájdalom szétterjedt az egész testében. A csendet szinte vágni lehetett.

– Szóval, olyan, mint én – ismételte vissza halkan a szavakat.

– Faszom! – temette a tenyerébe az arcát Dani. – Nem akartam… csak felkúrtad az agyam!

– Elég őszintén fogalmaztál.

– Ne már Tóbesz! Nem úgy gondoltam, ez nem fair!

Tóbiás megfeszítette az állkapcsát, és egyenest a barátjának a szemébe nézett.

– Te csak meg ne szólaljál arról, hogy mi a fair!

– Tudod, hogy nem így értettem tesó – vakargatta zavart arccal a füle tövét Dani. – Figyelj má kicsit, tesó…

– Mi a francot tesózol? – Tóbiásban gejzírként tört fel a méreg.

Nem bírta tovább türtőztetni magát. Öklével az asztalra csapott.

– Mi soha nem voltunk testvérek! Nem vagyunk semmik!

Az utolsó szikrányi kedve is elment a további beszélgetéstől. Fölállt, felkapta a pulóverét és a telefonját, az asztalra hajította az utolsó körre szánt kétezer forintot, és hátat fordítva Daninak, az ajtó felé vette az irányt. Ha már az egyetlen barátja cserbenhagyja őt, akkor az a legkevesebb, hogy viszonozza a szívességet.

Tóbiás remegő lábbal sétált hazafelé. A harag annyira megbénította az ujjait, hogy a telefonját is elfelejtette zsebre rakni, a lakásig markolta. Útközben még egy kiadós zuhé is elkapta. Elkeseredetten vágta be maga mögött a bejárati, majd a szobaajtót is. A késő délutáni zivatar esőcseppjei kopogva verték az ablaküveget. A kis bérelt szoba levegőjében mosatlan zokni, és többnapos alsóneműszag terjengett. A sarokban az egyszemélyes ágy húzódott, az ablak alatt pedig a rozoga, fából készült íróasztal, amin a laptopja pihent. Vízfoltos szemüvegét a székkarfára akasztott törölközővel szárazra törölgette, majd az ágya melletti kisasztalra tette a mobiljával együtt. Mintha az eddiginél homályosabban látta volna a narancssárga tapétát. Dermesztő kétségbeesés kúszott a csontjaiba, sűrű pislogásba kezdett. A berendezési tárgyak ismét rendesen kivehetővé váltak, de Tóbiást a gyomorszorító aggodalom kínozta. Mi lesz egy hónap, vagy akár egy év múlva? Ilyen marad-e minden, vagy csupán a tisztánlátás emléke marad? Mégis, mivel érdemelte ki ezt? Mit követett el?

Tóbiás az arcához szorította a párnáját, és hangosan beleüvöltött. A torka megfájdult az ordítástól.

A szeme is, Mei is... Bizonyára jó néhány hete félrejárt, sőt, erre utaló jelek is voltak. Mei sokszor eltűnt a szünetekben, ugyanakkor naponta többször megigazította a rúzsát. Még Áron is látta bemenni a WC-be Attilával, de Tóbiás nem vett tudomást a pletykáról. Bízott Meiben, és mi lett a vége?

Nem szeret! Talán sosem szeretett! – kattogott az elméjében. Körmeit a tenyerébe vájta, a fogait összeszorította. A lábán végig korbácsoló idegesség felállította és faltól-falig kezdett járkálni a szobában. Idióta vagyok, egy szánalmas idióta! Egy vak barom, sőt, nemsokára komolyan az leszek! Senki sem képes kitartani mellettem. Még Dani sem. Méghogy a legjobb barátom? Szemét vicc. Cserbenhagytak. Mindketten.

Tóbiás megállt az ágynál, levágódott a lepedőre. Ahogy előrehajolt, a nedves inge hozzáragadt a hátához. Ismét remegni kezdett a tehetetlen dühtől. Körmeivel végigkarmolt a térdén.

– Magamra hagytatok, ahogyan az anyám. A drogos ringyó is csak lerakott az árvaház előtt, és félredobott, ahogyan most ti. Vége. Egyedül leszek a sötétben. Egyesegyedül – a gyötrelmes szorítás pumpálása majdhogynem kirobbant a fején, többször a halántékára csapott a tenyerével.

A torka összeszorult, fuldoklott a sírástól. Annyira félek, nem bírok egyedül szembenézni a vaksággal. Nem így… nem most!

Ledőlt a párnájára, és felnézett az ágya melletti falon lógó térképre. Magyarországra, és annak Trianonkor elvett részeire. A térképet még másodikos gimnazistaként nyerte egy történelmi versenyen. Az emberek megtapsolták, akkor egyszer elismerték a tudatását és a hazaszeretetét. Azon a napon büszkének érezte magát, és döntötte el végleg, hogy katona lesz. Hogy meg fogja védelmezni ami az övé. A hazáját. Azt kívánta, bárcsak visszamehetne arra a színpadra, és újra átvehetné a térképet és az oklevelet.

Daninak lenne igaza? Minden, amit a magyarságról gondolok csak hülyeség? Szánalmas vagyok, reménytelen, és csak hülyeségekről fantáziálok? Egy kudarc vagyok, ahogy a hazám is? Felpattant az ágyból, kulcsra zárta az ajtót. Elegem van ebből!

Elege volt abból, hogy akiben megbízik, az elárulja! Elege volt az otthontalanságból! Nem akarta az élete hátralevő részét elkerülhetetlen sötétségben leélni! Kiút kellett ebből a borzalomból! Kiutat akart, de azonnal!

Kihúzta az íróasztal fiókját. A füzeteken kívül még két dolgot talált benne: egy kisüveg vodkát, ami még az egyik bulizás után maradt, és egy bicskát, amit tizedikben vásárolt Máriótól ezerötszáz forintért. Átok ül rajtam. Ez egy átkozott élet. Mégis, mi miatt tartsam meg?

Tóbiás mélyet sóhajtott. Megmarkolta és letekerte a kis vodkásüveg kupakját, egy mozdulattal felhajtotta az italt. Az íz semleges volt, de aztán a folyadék végig égette a torkát. Ahogy az asztal mellett elterülő zöld szőnyegre ejtette az üres üveget, a gyomrában tüzes forróság gyúlt. Percek múlva újra megérezte a koponyájában a jellegzetes zsibbadást. Oh, igen. Ez az! Masszírozni kezdte a halántékát, míg a másik kezével a bicskáért nyúlt. Kipattintotta pengéjét.

Ki van nekem? – szíve egyből gyorsabb ütemben verte a tam-tamot. – Senkim. Semmim. A katonai jövőm oda. Mindenem oda.

Visszafeküdt az ágyra, azután könyökig feltűrte mindkét ingujját. A bicska élét a csuklójához illesztette. Mit művelsz? Karcsi szavai visszhangzottak a fejében. Gyáva vagy, gyenge vagy! Akinek van vér a pucájában, az nem tesz ilyen csicskaságot! Tóbiás elméjébe belemart az égető bizonytalanság. Nem, nem vagyok az, de gondolkozzunk már normálisan! Vakon és magányosan akarok hesszelni életem végéig? De Karcsi azt mondta, ez a gyengék módszere. Tóbiás feljebb emelte a bicskát. Igyekezett egyenletesen lélegezni.

Istenem, mit tegyek? Mit tegyek, hogy ne fájjon? Küldj egy jelet! Ha kicsit is szeretsz, kérlek, küldj egy… A bőréhez érintette a pengét, amikor az egész szobát betöltötte egy sistergő hang. Az íróasztal körül elmosódott a tér. Egy áttetsző, mégis sűrű henger képződött a plafon és a padló között, amiben fekete-fehér kígyószerű árnyékok fickándoztak. A tekergő siklók néhány másodperccel később egymásba fonódtak és torzószerűséggé álltak össze.

Tóbiás ülőhelyzetbe rúgta magát nyomban, előre szegezte a bicska élét. A bizsergő félelemtől levegőt sem bírt venni. Meredten bámult. Mikor az utolsó siklószerű árnyék is a fekete testbe olvadt, a torzó rángatózni kezdett, a körülötte lévő henger pedig eltűnt. A torzóból négy sötétszürke, füstszerű nyúlvány szivárgott ki. A nyúlványokon kisebb, ujjszerű képződmények tekeregtek. Az alak maga köré fonta füstös csápjait, azután remegni kezdett. Pár másodperc után a furcsa test, mint egy báb, fakító fényesség kíséretében ketté nyílt, és egy homokóra testű nő lebegett az íróasztal előtt. Vállára omló hajzuhatagja színezüstként ragyogott, a testének gyönyörű porcikái egy huszonéves lányt idéztek meg. Végignézett saját meztelen testén, ezt követően csettintett egyet, és tejfehér ruhát varázsolt magára. Elégedetten mustrálta a végeredményt, csak ezután fordította csillogó arany szemét Tóbiás felé.

Tóbiás kezéből kifordult a bicska. Az ágy végébe kuporodott, és mély lélegzetvételekkel igyekezett lenyugtatni magát. Ez… ez nem lehet! Álmodok? Igen, csak álmodok! A csuklójára pillantott, de nem. Nincs vágás, vagyis nem a vérveszteségtől képzelődött. Vagy úgy ölte meg magát, hogy nem is tudott róla?

– Meghaltam? Me… megöltem magamat? – hallotta meg a saját kérdését.

Az ezüsthajú lény krákogott egyet, majd mézédes, női hangon szólalt meg:

– Nem ölted meg magad, de gyanítom, közel járhattál hozzá – pillantott le a parkettán heverő bicskára, ezután kicsit odébb siklott, és végigmérte a helyiséget. – Te jó ég, milyen picike ez a szoba, mindjárt én is feszült leszek. Már értem, miért volt nálad a késecske – kacsintott kuncogva.

Tóbiás körülnézett, hátha ez valami vicc. A kulcs a zárban, ahogy hagyta, a szobában rajtuk kívül nem volt más.

– Mi történik? – remegett a hangja. – Ki… mi vagy te?

A lény a válla mögé söpörte a haját, és békítően felemelte mindkét tenyerét. Kedves, meleg mosolyt kanyarintott az arcára.

– Nyugalom, ne félj tőlem! Az anyagi világ lakói nem tudnák kiejteni a valós nevemet. Hívhatsz Leviatánnak. Mivel tudom, hogy az emberek szeretik becézni a neveket, szólíthatsz Lev-nek vagy Levinek is.

Tóbiásban lassú csillapodás kezdte oldani a kezdeti rémületet. Annyit már felfogott, hogy ez a lény nem akarja bántani. Legalábbis egyelőre.

– Na, és téged, ifjú ember, hogyan hívnak?

Torka kiszáradt, nyelt egyet, és összeszedve minden bátorságát, Tóbiás az őt vizslató arany szempárba nézett. Mei folyton Tóbinak, míg Dani Tóbesznek becézte, de jelenleg a hányinger kerülgette ettől a két szótól.

– T… Tóbiás. Világosy Tóbiás. És nem szeretem a becézést – kötötte ki. – Mi vagy te Leviatán? Valami… túlvilági lény?

– Ó, nézzenek oda! – vigyorodott el a nő. – Hogy vág az esze, egyem a szívét! Igen, mondhatod így is. Egy, minek is nevezitek? Ah, igen! Démon.

A szó hallatán Tóbiást tetőtől talpig kirázta a hideg. Démon? Egy démon van a szobámban? Egy valódi démon…

II.

Tóbiás egyetlen másodpercre sem akarta szem elől téveszteni a jövevényt, ezért óvatos mozdulattal tapogatta ki a kisasztalán lévő szemüvegét. Fölvette, és jobban megnézte Leviatánt. Azon kívül, hogy tisztábban látta a függönyt, és a narancssárga tapétát, semmi sem változott.

– Ne… nem igazán nézel ki démonnak – szögezte le.

Leviatán a saját körmeit vizsgálta elmélyülten.

– Olyan alakot vettem fel, ami az emberlények kedvére való.

– Aha… – Tóbiás hangja akaratlanul is megremegett, hiába próbálta minden erejével megacélosítani.

Nem akart félelmet mutatni egy démon előtt.

– Szóval, egy démon. És miért jöttél el hozzám? Miért most? Öngyilkosságot fontolgattam, ami ha jól tudom, a Biblia törvénye ellen szól. Eljöttél hát, hogy figyelmeztess vagy megbüntess érte?

Leviatán a tenyerébe vihogott.

– Hogy micsoda? Azt hiszed, azért érkeztem éppen ide, mert te meg akartad ölni magad? Ne képzelj be ilyeneket! Az ide utam véletlenszerűen dobott ki ebbe a szobába, és ha már itt tartunk, megmondanád, hol vagyok pontosan?

Tóbiás összezavarodott. Megrázta a fejét.

– Magyarország… Budapest. De nem egyértelmű? Magyarul beszélsz.

– Nem beszélek magyarul drága Tóbiás! – tárta szét a karját gúnyos fintort villantva Leviatán. – Az energiáink kommunikálnak egymással. Az energiának pedig nincs külön nyelve. Szóval, Magyarország – morgolódott. – Pokolba is, reméltem, hogy az „ide út” Chicagoba vagy Pekingbe dob ki. Érdekeltek azok a híresen büdös nagyvárosok, de egye fene.

– A… az ide utad? – jutott eszébe Tóbiásnak ez az a foghíjas sci-fi tudásából.

Lehetséges, hogy ez a nő nem is démon, hanem egy olyan… alien valami űrbéli féreglyukból?

– És mégis, miért jöttél Leviatán?

Leviatán felemelte a kezét. Hüvelyk- és mutatóujja között sziporkázó csillagfény füst kavarodott, a füst belsejéből egy aranysárga olajlámpás bukkant elő. A démon a görbe fülénél fogva tartotta az eszközt.

– Azért jöttem, hogy ezt a lámpást odaadhassam egy embernek.

Tóbiásnak még mindig borsódzott a háta a félelemtől, ettől függetlenül kíváncsian az ágya szélére csúszott, kétlábra tápászkodott. A lebegő démonnőhöz araszolt. Előre nyújtott kézzel igyekezett megérinteni a teremtmény tejfehér ruháját, ám hiába kapdosott utána, ujjai átsiklottak Leviatán testén.

– Te jóságos ég – motyogta.

– Befejezted? – vonta fel ezüst szemöldökét a nő. – Azt hittem, már tisztáztuk, hogy nem vagyok a világodba tartozó anyagi lény.

Tóbiás a lámpásra pislantott.

– Miért akarod azt az embereknek adni? Mi ez egyáltalán?

Leviatán a lámpás fülébe akasztotta mutatóujját, és lassan pörgetni kezdte.

– Nem az embereknek akarom adni, csak egy embernek. A lámpásnak mindössze egyetlen birtokosa lehet. És hogy mi ez? A Mindenható ezzel az alkotással akarta volna a jövőben megteremteni a teljes békét a Föld világában. A másik lámpás még nem készült el, ezért ezt loptam el, és hoztam ide. A lámpás különlegessége, hogy teljesíti emberi birtokosának kívánságait.

Tóbiás ismét megrázta a fejét. Nagyokat pislantott. Hogy mi a franc? Elbizonytalanodott. Megromlott az a fiók vodka? Vagy a kocsma után ennyire beütött volna a pia? Kissé viccesnek találta azt az abszurd kijelentést, hogy a mindentudó, mindent látó Úristent képes volt valaki meglopni. Nem, tuti, hogy valamit behaluzott! Viszont mi van, ha tényleg a valóságot látja?

– Oh, na… jól van. És miért hoztad ide?

Leviatán vállat vont.

– Érdekelt, hogy mit kezd vele egy ember.

– Vagyis, nekem akarod adni? – Tóbiást egyre jobban izgatta a lámpás.

Körbe nyalta kiszáradt száját, nyirkos tenyerét a nadrágjába dörzsölte. A teremtmény hanyagul csücsörített, mint akit nem érdekel különösebben, hogy válaszokkal szolgáljon.

– Ha elfogadod, akkor igen. De ha nem akarod, akkor nem muszáj. Eltűnök, a lámpást pedig átadom valaki másnak, amíg te folytatod a karod vagdosását, vagy tudom is én mit csináltál. Talán éppen annak az embernek, akit a legjobban gyűlölsz. Mókás lenne, nem?

Tóbiásban akaratlanul felrémlett Mei és Attila szenvedélyesen ölelkező képe, ahogyan azok egymás ajkába harapva csókolóznak az ágyban… majd Dani amint a Németországi utat tervezgeti Rékával. Nélküle. Eldobva őt, mint egy zsák szemetet. Na, azt már nem! Kizárt! Az ő kezükbe semmit se! Nagy levegőt vett.

– Jó… oké – nyújtotta ki a kezét. – Ne menj sehová! Én elfogadom a lámpást.

Leviatán keskeny szája mosolyra húzódott. Befejezte a lámpás pörgetését, és kecses mozdulattal Tóbiás felé lengette. Amint Tóbiás ujjai ráfonódtak a fémtestre, aprócska, citromsárga fénykör keletkezett a lámpás körül. Aztán megérezte a tárgyat az ujjai között. Nem a lámpás könnyűsúlyán lepődött meg, hanem, hogy valóban érzi azt a hideg valamit a kezében. Őszintén elkezdett kételkedni abban, hogy képzelődik. Végigtapogatta az olajlámpást a fülétől a csúcsáig. Igazi volt. Megszagolta, de semmiféle különleges illatot nem árasztott fémes hétköznapi szaga volt, mint egy utcaszélen talált vasdarabnak. Felnézett a vigyorgó Leviatán szépséges arcára. Pillanatokon belül a halálfélelem jeges hulláma borította el.

– Te jóságos Isten, mit tettem? – a lámpást markolva az ágy felé hátrált. – Most bűnbe estem! Bűnbe estem, igaz? – vacogtak a fogai. – Mi az ára, mi az ára, hogy átvettem a lámpást? A lelkem, ugye? A pokolba fogod rántani a lelkemet?

Leviatán szája lekonyult. Mormogva a szemét forgatta.

– Jaj, ne! Jönnek a rohadt képzelgések – megvetés sütött a tekintetéből. – Ti emberek olyan különlegesnek hiszitek magatokat, hogy az már bosszantó. Mégis, mit gondolsz, mit kezdenék a lelkeddel? Mit érnék vele? Ha? Mit hiszel a magamfajtákról? Hogy majd a ti emberi lelketekre élvezünk a pokol lávás folyópartján? Vagy netán van egy táblánk a „hónap démonja” felirattal, és a hó végén lélekszámban mérik a munkát? Szánalmas. Állandóan magatokból, meg a félelmeitekből indultok ki, és az alapján ítélitek meg az ismeretlent.

Tóbiásba belefagyott a szó. Nem éppen erre számított. Leviatán közelebb lebegett hozzá.

– Teszek a nyomorult kis lelkedre! Ha egy morzsát dobsz a hangyának, nem vársz el viszonzást, vagy igen? Ami meg vicces, hogy ráadásképp te is meg akartad ölni magad, úgyhogy te sem nagyon törődhetsz a szentséges lelkeddel.

Tóbiás még jobban összezavarodott. Újfent nagy levegőt vett, majd szép lassan kifújva lehuppant az ágyra. Gondolatok vihara kavargott a fejében, igyekezett rendet vágni köztük.

– Na jó, gondolkodjunk ésszerűen! Ha én esetleg valamilyen úton-módon használom a lámpást, akkor nem történik semmi? Mármint nincs kénköves pokolcella az örökkévalóságig? Nem dugnak vasvillát a hátsómba, és te sem bántasz vagy ölsz meg más embereket? Nincs semmilyen ár vagy következmény?

Leviatán ülést színlelve összefonta a szoknya alól kivillanó rózsaszín lábait és megrázta fejét.

– Nincsen ilyesféle fizetség, sem borzalmas következmény. Másfajta ár van, de egyáltalán nem ilyen. Különben is, nézz már rám, téged sem tudlak megérinteni, nemhogy más anyagiakat bántani. Amint szabad akaratodból megfogtad a lámpást, az azonnal az emberi világ részévé vált. Immár az anyagi világhoz tartozik. Ezzel természetesen még nem lettél a lámpás birtokosává, ahhoz kívánni kell. Az átvétellel mindössze annyi történt, hogy a lámpáshoz többé nem érhet hozzá túlvilági teremtmény. Belemenve kicsit a részletekbe, a világodat a szabad akarat törvénye is uralja, ezért szükséges az embernek önszántából akarnia a lámpást, máskülönben nem működik az átadás az én világom és a tied között. Példának okáért egy tetszőleges álmot sem ültethetünk be a fejetekbe, mert a szabad akaratnak hála, az agyatok nyomban elutasítaná, ezért nem ejthettem csak úgy le a lámpást, hogy aztán valaki megtalálja. Döntened kell arról, akarod-e avagy sem. Mivel a világod alkotó pillérei az idő és a szabad akarat törvényére épülnek, így ezt a mechanizmust maga a Mindenható és a követői sem másíthatják meg. A törvényeket sajnos nem tudom kicselezni.

Tóbiás szédelgett az információörvényben. Szólni próbált, ám csak dadogott.

– A… akkor már te sem érhetsz a lámpáshoz?

– Igen. Örömmel látom, hogy haladunk végre.

– De azzal, hogy nem kívántam a lámpástól, még birtokossá sem váltam. Vagyis nem követtem el bűnt sem.

– Ah – temette Leviatán a tenyerébe az arcát. – Már mondtam, ez az egész büntetés dolog egy emberi humbug. Az elméd és a társadalmad kitalációja.

– Ja, persze, te ezt mondod. De bocs, ha nem hiszek elsőre egy lebegő, ezüsthajú nőnek, aki néhány perce vallotta be, hogy egy démon – ölelte magához jobban a lámpást Tóbiás. – Áruld el… Levi, ha nem a lelkemet akarod, akkor mégis, mi hasznod van abból, hogy én, vagy bárki más használja a lámpást? Mit nyersz rajta?

Leviatán végighúzta a körmeit az állán.

– Azzal, hogy a lámpás idő előtt a világod részévé vált, meghiúsítottam a Mindenható tervét. Ez máris óriási vereség számára. Egyébként meg tényleg kíváncsi vagyok. Ez az első alkalom, hogy egy túlvilági eszköz az anyagi világba kerül. Magamnak hiába is loptam volna el, a lámpás az én világomra nincsen hatással, de a ti világotok egy körmönfont, kusza szerkezet, olyan, akár… hogy is magyarázzam neked? Oh, igen. Olyan, mint egy virtuális játék. Telis-tele van törvényekkel, szabályokkal, én pedig látni szeretném, hogy a becsempészett kódommal mit kezd egy ember. Kalandra vágyom. A mi kalandunkra.

– Ejha – nyelt egyet Tóbiás.

Kicsit megszédült, amint számítógépesjátékként képzelte el a valóságot.

– Csalókódot csempészni a Jóisten által teremtett világba pusztán szórakozásért? Ez valóban elég démoni tervnek hangzik.

– Én nem hazudok.

Éles kopogtatás ütötte meg a fülét az ajtó felől. Tóbiásban megállt az ütő. Mintha egy thrillerfilm legjobban várt részét nézte volna, majd egy hirtelen áramkimaradás kiszakítaná a révületből. Óvatosan az éjjeliszekrényre helyezte a tárgyat, felpattant, elfordította a kulcsot a zárban, és résnyire nyitotta az ajtót. Tímea, a főbérlő, állt a küszöbön. A negyvenes nő az egyik festett barna tincsét tekergetve érdeklődött, hogy minden rendben van-e, ugyanis rémült beszédet hallott Tóbiás szobájából.

– Semmi baj – törölte le homlokáról a csiklandozó izzadságcseppeket Tóbiás. – Szakítottam a barátnőmmel, és most hát, kicsit kivagyok. Érted, ugye?

Tímea arckifejezése megszelídült.

– Oh, világos – bólintott együttérző tekintettel. – Úgy sajnálom. Tehetek érted bármit?

– Nem, köszi. Egy kis egyedüllét kell, semmi több – csukta be az ajtót Tóbiás, és gyorsan visszafordította a kulcsot.

Leviatán felé pördült, aki hanyagul megcsóválta a fejét.

– Nyugodtan beengedhetted volna a kedves hölgyet. Engem egyelőre csak te láthatsz.

– Hogy érted azt, hogy egyelőre?

– A lámpás az emberi világ részévé vált, ilyen módon ez a láthatósági kapcsolat köztünk. De a lámpásnak pillanatnyilag nincsen birtokosa, így a láthatósági kapcsolat megosztható. Aki megérinti a lámpást, látni fog engem, kivéve, ha te válsz a lámpás megkérdőjelezhetetlen birtokosává.

Tóbiás felvette az éjjeliszekrényről a lámpást, és leült az íróasztal melletti székre. A szeme sarkából leste a démont.

– Nagyon akarod, hogy kívánjak ettől az izétől, ugye? – nézegetni kezdte a lámpás külsejét. – De hol a csapda? Nem találom az apróbetűs részt – jobban szemügyre véve, a fedő alatt vésett rovatkákat pillantott meg.

Leviatán kuncogva beletúrt a hajába.

– Figyelj, ha annyira meg akartalak volna téveszteni, nem lett volna egyszerűbb, ha angyali formában jelenek meg előtted? Vagyis, ha olyan fizimiskát öltök, amiről te azt hiszed, hogy egy angyal? Tudod, szárnyakkal. Az emberek odavannak a szárnyakért. Ősi irigység, mi?

Mondjuk ebben igazat kellett adnia.

– Hát… nem tudom…

– Köszönnéd meg inkább az őszinteségemet. Eszem ágában nem volt befolyásolni téged. Csak szeretném könnyebbé tenni a dolgod, és elmondani, amit tudnod kell. A fő szabályok elsorolása nélkül amúgy sem tudnád használni. A szabad akarat törvény megköveteli, hogy tisztában legyél velük.

Tóbiás gyomrában viszketés ébredt. Ugyanolyan viszketés, mint amikor Gabi át akarta verni azzal a Balaton Sound-os VIP jeggyel. Megvakarta a hasát.

– Honnan tudjam, hogy nem hazudsz? Végtére démon vagy, vagy mi a tököm? És ha már őszinteségnél tartunk, mi van azzal, hogy a lámpás a láthatósági kapcsolat köztünk? Ez sántít, ugyanis én a lámpás átvétele előtt is láttalak téged.

– Nem hazudtam – siklott az ablakhoz Leviatán. – Említettem, hogy a lámpást át kell adni, nem? Az ideutam energiája olyan hatalmas, hogy képes a magamfajtákat átlökni ebbe a dimenzióba. Ekképpen tudtam megjelenni előtted. Az időm viszont korlátozott. Amikor a nyitott út lenyomata eltűnik, akkor az energia visszaszippant a világomba, kivéve, ha egy anyagilény a szabad akaratából átvesz egy olyan tárgyat, amit egy magamfajta kínál neki, ezzel az energiáik összemosódnak. Kötés képződik az adó és az átvevő között, így maradt meg a jelenlegi kapcsolat. Remélem, érthető vagy beszéljek lassabban?

– Ott a pont kisanyám – szegezte Tóbiás az ujját Leviatánra. – Ezt mégsem közölted mielőtt átvettem a lámpást.

– Akkor nem volt lényeges. Magyaráztam volna ezt, miközben a visszaszippant az ide utam? Te ecseteled az ésszerű gondolkodást hát gondolkozz úgy!

– Oké, jó, elég – ugrott föl Tóbiás, és az asztalra téve a lámpást körözni kezdett a szobájában. – Nincs kizárva, hogy képzelődőm. A stressztől hallucinállak ide téged is…

– A képzelődési gyanúdat gyorsan orvosolhatjuk.

– Hogy? – torpant meg Tóbiás. – Hogyan?

Leviatán a lámpásra mutatott.

– Amíg nem vagy birtokos, nyugodtan átadhatod a lámpást bármely másik ember kezébe, így ő szintén látni fog engem. Mint említettem, birtokossá csak kívánsággal válhatsz. Nincs kívánság nincs birtokjog.

Tóbiás gyomra újfent viszketett. Elgondolkodott a vakarászás közben. Odaadjam Tímeának, hogy biztos legyen? Nem! Mi van, ha igaz? Tímea megijed amint meglátja a lebegő démont, és valami hülyeséget tesz. Úgy semmiképpen sem akarom ezt az eszközt megosztani senkivel, hogy még én sem vagyok tisztában, mi is lehet a kezemben. Ha viszont valóban csak képzelődőm, és a képzeletemben használom a lámpást, az nem okozhat gondot. Határozott. Nagy levegőt vett, az asztalhoz lépett, és a fülénél fogva felemelte a lámpást.

– Rendben van Leviatán – ahogy kimondta, a szíve egyből hevesebb ütemre váltott.

Tüdeje összeszorult, ám mintha érthetetlen módon élvezte volna.

– Fő szabályokat említettél. Felsorolnád őket?

Leviatán somolyogva kivillantotta fogait.

– Örömmel Tóbiás.

III.

– Hány szabály van? – Tóbiás végigszemlélte a lámpás testén lévő rovás véséseket.

Leviatán a mutatóujjával oldalra fordított nyolcasokat rajzolt a levegőbe, aminek hatására az aranysárga lámpás pipacsvörös színt öltött. Tóbiást rémület kerítette hatalmába, azt hitte, hogy a tárgy meg fogja égetni a kezét, de a démon nyugtatásképp megrázta a másik mutatóujját.

– Ne aggódj, mindössze megmutatom, hogyan idézheted magad elé a szabályokat te is, ha nem akarsz folyvást rám hagyatkozni. Íme, a fő szabályok, de mindemellett vannak átfogó szabályok is.

A szoba üres, narancssárga falán vérvörös betűk jelentek meg, amelyek néhány másodpercen belül értelmes mondattá álltak össze.

I. szabály. A birtokos az anyagi világ határain belül kívánhat, és az teljesül, de amit kívánt, többé nem teheti meg nem történté.

– Ez túlságosan szembe menne a szilárd pillérként szolgáló időtörvénnyel, ami összezavarná a dimenziókat, és rövid úton belül pusztuláshoz vezetne. Nincs visszavonás. Amit kívánsz, az megtörténik.

II. szabály. A nagyobb társadalommanipuláló kívánságok teljesülése életút emlékeket ültet el az élőlények elméjében. Az életút emlékek a kívánság közben teljesülnek, nem lehet megváltoztatni őket. Amint a kívánság teljesült, a szabad akarat törvénye visszaveszi az irányítást az anyagi világ fölött.

– Nem uralhatod az emberiség elméjét örökké, meg hasonló ostobaságok. Legfeljebb egy hétig. Időtörvény.

III. szabály. A birtokos kívánságai csak abban az estben teljesülnek, ha a lámpás a kívánás pillanatában a birtokos kezében van. Ily módon a lámpás birtoklásjoga sem átruházható. Aki egyszer a birtokosa lett, az a halála napjáig a birtokosa marad.

– Egyedül a halálod oldhatja fel a birtokosi jogodat.

IV. szabály. A birtokos a saját védelme érdekében háromszor kívánhat magának gyógyulást, és háromszor halhatatlanságot a lámpástól. A halhatatlanság földi időben mérve egyetlen órát vehet igénybe. Az idő letelte után az időtörvény visszaveszi az irányítást a birtokos fölött.

– Csak, hogy tisztázzuk – emelte föl mindkét mutatóujját Leviatán. – A halhatatlanság inkább sérthetetlenséget, és bármilyen halálos fenyegetés által való túlélést jelent. Teszem azt, fulladás egy folyó mélyén, zuhanás egy magas szikla tetejéről satöbbi, satöbbi.

– Oh, oké – biccentett Tóbiás.

Egyszerűbb lett volna, ha ezt írják. Izgatottan dörzsölgette a combját, tovább figyelt. Leviatán folytatta a felolvasást.

V. szabály. A birtokosnak csak és kizárólag huszonhárom kívánsága lehet, nem több. Ha az összes kívánság teljesült, a lámpás a birtokos tulajdonában marad annak a halála napjáig, azonban több kívánsága nem teljesül.

– Apró kiegészítőszabály: ha az eredeti birtokos meghal, akkor a következő birtokosnak szintúgy huszonhárom kívánsága lehet, mint az elődjének. Ezt tartsd szem előtt!

VI. szabály. A lámpás nem tudja teljesíteni azt a kívánságot, amit a birtokos maga sem tud pontosan megfogalmazni. Ha a birtokos nem tudja elmondani, kit vagy mit akar, a kívánság nem teljesül.

– Úgy hiszem, ez világos. A lámpás szóbeli utasítást teljesít és nem gondolatolvasó.

– Aha… értem.

Na, baszki. Ezeket jó lesz átgondolni.

VII. szabály. A lámpás nem tudja megsemmisíteni az idő és a szabad akarat pillérét.

– Erről már beszéltünk. A két pillér. Mint olvashattad, a lámpás a szabad akarat és az időtörvény rövidebb idejű áthágására készült, nem tudja véglegesen megsemmisíteni a törvényeket, és mondjuk, teszem azt, uralmad alá hajtani az időt. Egyszerűbben fogalmazva, a halott az halott marad.

Tóbiás hátra hőkölt, gerince a falnak ütközött.

– Tyű, a rohadt életbe! – mindkét kezét az olajlámpásra fonta. – Mit mondjak? Nem semmi.

– Ezek a lámpás felülírhatatlan szabályai – Leviatán befejezte a fordított nyolcasok rajzolgatását.

A lámpás újra aranysárgává változott.

– Hah – vakargatta az állát fintorogva a démon. – Nem írta bele. Ki hitte volna?

Tóbiást áthatotta a viszkető bizonytalanság a fejétől a lábujjáig.

– Mit nem írt bele ki?

– A Mindenható nem írta bele az árat a szabályzatba, gondolom, úgy tervezte, hogy a birtokos majd maga jön rá – Leviatán a plafon fele sandított majd a mohó tekintete Tóbiásra szegeződött. – Na, tudni akarod az árat? A kívánságok árát?

Tóbiás hátán átfutott a borzongató hideg. Ár! Hát valóban jól sejtette, hogy valamiféle pokoli ára lehet ennek a tárgynak. Fújt egyet az ablakpárkányra helyezte a tárgyat. Tudni akarta. Kihúzta magát és bólintott.

– Avass be, kérlek.

Leviatán megnyalva a szájaszélét a villásnyelvével közelebb lebegett.

– Ha kívánsz, és a kívánságod teljesül, egy véset eltűnik a lámpás felületéről.

Kezébe véve a lámpást Tóbiás most már komolyan megszámolta a rajta lévő apró rovatvéseteket. Huszonhárom volt belőlük. A kívánságaim száma. De az ár… – feszülten tovább figyelt. – Az ár a lényeg!

– A véset azonban nem a semmibe veszik kedvesem. A kívánság teljesülése után a lámpás testéről eltűnt véset a te testeden jelenik meg. Beleég a húsodba megmásíthatatlan jelként tanúskodva arról, hogy a saját szabad akaratodból használtad a túlvilági tárgyat.

– Auh – hökkent meg Tóbiás. – És mekkora az a véset?

– Azt a lámpás dönti el, viszont nem kell félned, ez csupán ár, nem büntetés. A vésetek megjelenésébe nem halsz bele vagy nyomorodsz meg. Mindössze a felelősséged bizonyítékaként szolgálnak a túlvilág és saját magad számára, ennyi.

– Ennyi? – erőltette fel a torkán a szavakat Tóbiás. – Nincs más?

– Ennyi. Nincs más. Már használhatod a lámpást. Ha megint összezavarodsz, elég a levegőbe rajzolnod a fordítottnyolcasokat, ahogyan az előbb én csináltam.

Tóbiás egész teste megfagyott egy pillanatra, csak pislogni tudott.

– Ezek aztán szabályok a javából – az ujjbegyével masszírozta a homlokát. – És mi van az „átfogó” szabályokkal?

Leviatán lusta mozdulattal legyintett.

– Legtöbb az idő törvénnyel kapcsolatos, meg azzal, hogy mi van akkor, ha két lámpás van az emberi világban. De az utóbbi miatt nem kell aggódnod. Hidd el, tudnám, ha nem ez lenne az egyetlen.

Tóbiás szája szélén nyálcsepp csordult ki, letörölte a kézfejével.

– A biztonság kedvéért azért fejtsd ki légyszíves. Mi történik, ha két lámpás van a világomban?

– Semmi különös. Nem robban fel a világmindenség, vagy ilyesmi. Annyit tudok, hogy a lámpa birtokosok nem pusztíthatják el egymást, és nem tehetik semmissé egymás kívánságait.

– Igazán? – hümmögött Tóbiás.

– Igazán. Viszont ne félj, emberi időben számítva úgy becsülöm, még száz-kétszáz év, mire a másik elkészül. De ha valami folytán az a lámpás előbb az anyagivilágba érkezik, én rögtön tudni fogom és elmondom neked.

– Ühüm – Tóbiás összefonta karját. – És megkérdezhetem, hogy miért vagy ilyen elkötelezett az irányomba?

– Azért, mert ha kívánsz, te leszel a lámpás birtokosa, és akkor ez lesz az érdeke mindkettőnknek.

– O… oké. Egyelőre térjünk vissza ehhez a lámpáshoz. Vegyük sorra: Minden egyes kívánságom örökre megsebesít, ráadásul nem kívánhatok magamnak örök életet, sem végtelen sok kívánságot, nem támaszthatok fel halottakat, ha egy cég nevét sem tudom pontosan kimondani, annak a vezérigazgatója sem lehetek, és ha hirtelen betömik a számat, akkor már nem is teljesülnek a kívánságaim. Jól értelmezem a hallottakat?

A démon kacarászva csípőre tette kezét.

– Az anyagi világ körmönfont kusza szerkezet telis-tele szabályokkal. A lámpás csak befolyásolhatja azokat, de nem mindenható.

Tóbiás lenézett az ujjai közt szorongatott lámpásra. Huszonhárom kívánság. Ha használom, akkor huszonhárom véset ég a bőrömbe. Kívánságteljesítő csodalámpás, meg sem kéne lepődnöm, hogy ilyesféle ára van. Huszonhárom korlátlan kívánság… a szabályok árnyékában ez nem is kevés. Mitévő legyek?

Szemei tágabbra nyíltak. Az izgalom édes hulláma átszáguldott a testén. Bevillant a szemészorvos, és a hideg rendelője. „Úgy két éve el kellett volna kezdeni a kezelést. Így már kétségessé vált a látásának megmentése.” – hallotta a mondatokat újra és újra. Mégis, kit érdekel a fájdalom? Az semmi az élethosszig tartó sötétséghez képest. Elviselem én! Elviselek bármit, csak ne kelljen úgy élnem! Meg akarok gyógyulni! Tisztánlátást akarok! Elég a szájtépésből lássuk a medvét!

– Oké. A lámpás a kezemben van – készült fel Tóbiás, de mielőtt belekezdhetett volna, Leviatán az arcához hajolt.

Tekintete az övébe fúródott.

– Ne feledd, a kívánságodat emberi nyelven ki kell mondanod. A lámpás nem tudja kitalálni, hogy mi jár éppen a kis anyag fejedben.

– Tudom, tudom – Tóbiás a feje fölé emelte a lámpást.

Hangot adok neki. Kimondom!

– Az első kívánságom, hogy teljesen javuljon meg a látásom, és ne legyen többé szükségem szemüvegre!

A lámpás arany teste néhány másodpercre kellemes, ciromsárga fényességbe öltözött. Tóbiás lehunyta a szemét. Miután kinyitotta, a szemüvegen keresztül kissé homályosan látott. Levette, és az asztalra tette. Körülnézett. A gesztenyeszínű ágy, a világosbarna asztal, a szoba krémszínparkettája is más megvilágításban fürdött. Az ablakban lógó függöny fehérsége rabul ejtette a tekintetét. Nyoma sem volt lilásfekete foltoknak. Minden, amit eddig az okuláré lencséin át vizslatott az tiszta, rendezett alakban tárult elé.

– Ez… ez lehetetlen.

Észrevette, hogy akaratlanul elmosolyodik. Pislogott, hogy biztos legyen, vajon azután is ilyen élesen lát-e mindent, hogy behunyta a szemét. És igen. A szőnyeg sötétzölden rikított, akár egy nyári lombkorona a Balaton parton.

– Csodálatos!

– Mondtam – mormogta Leviatán. – De te úgy el voltál foglalva a lélekrablás elleni védekezéssel, hogy idáig haboztál.

– Ezek szerint… – Tóbiás jobbtenyerébe égető fájdalom hasított, a lámpást a szőnyegre ejtette és megmarkolta a csuklóját.

A csuklójától a mutatóujjáig egy vérvörös csík képződött, ami annyira perzselt, hogy már imádkozni kezdett, hogy legyen vége. Elenyésző füst keletkezett a keze körül, és a sajgás lassan abbamaradt.

– Igen. Te lettél a lámpás birtokosa. Immár a kapcsolatom is egyedül veled lehetséges. Ha most megnézed a vésett rovatkákat, egy eltűnt belőlük.

Tóbiás nagyokat lihegve jobban szemügyre vette a tenyerén összeforrott sebet.

– Azt akartam kérdezni, hogy a látásom így marad-e örökre, de kösz a felvilágosítást – jött rá a vihogás egészséges tenyerét a szája elé kapta.

Ismét körbe kémlelt, nem tudott betelni a látvánnyal. Bódította a színkavalkád.

– Oh, istenem, de szép. Minden olyan… élesen tiszta. Olyan kényelmes.

Ez csoda! Isteni csoda és ezért csak ennyi az ár? Ez a kibírható fájdalom? Hihetetlen. Leviatán az ágyhoz siklott, és úgy tett, mintha lefeküdne rá, de centikkel a lepedő fölött lebegett.

– És mihez akarsz kezdeni Tóbiás birtokos?

Tóbiás felvette a földről a lámpást, a hóna alá csapva kihúzta az íróasztal fiókját, és óvatosan belehelyezte. Betolta, majd kulcsra zárta. Végleg meg akart győződni arról, hogy a valóságot éli meg. Balkezével erőteljesen belecsípett a combjába, miközben a jobbal az asztalra csapott. Mindkét cselekedete égető fájdalmat okozott. Nem! Biztosan nem álmodom!

– Ez valamiféle örömtánc volt? – kacarászott Leviatán.

– Csak ellenőriztem – Tóbiást váratlanul elborította a kimerülés hulláma.

Felült az asztal szélére, és közben a jobb tenyerén lévő sebet vizslatta.

– Őszinte leszek Levi, fogalmam sincs, hogy mihez kezdjek most. Egy egyszerű intézetis, érettségiére készülő, tizenkilencéves férfi, aki diákmunkából fizeti az albit, mit kezdjen ekkora csodával? Mit kívánjak?

Leviatán egy szempillantás alatt az ajtó tetején termett, és meggörbítve hátát válaszolt a kérdésre.

– Kezdetnek egy nagyobb szobát? Vagy pénzt, egy tágas lakásra? Nyomasztó ez a kamra. De bármit megkaphatsz, csak kívánnod kell. Persze a szabályokat tartsd szem előtt.

Tóbiás abbahagyta a tenyerének nézegetését. Kis ideig hallgatta a saját légzését, azután megrázta fejét. Nem szabad sietnem. Most nem.

– Haladjunk lépésenként. Gondoljunk végig mindent logikusan.

– Logikusan? – Leviatán a szőnyegre pattant, és törökülésbe helyezkedett.

– Igen Levi. Játszunk el a gondolattal, hogy mondjuk, azt kívánom… én legyek a világ ura! Mégis, hogyan következne be ez a kívánság? Hogy lennék a világ ura?

– Hát, nem tudom. Próbáld ki.

– Még mit nem! Pontosan ezt mondom. Nem tudom. Te sem tudod. Azt sem tudjuk, mit takar az, hogy a világ ura. Az ENSZ bírója lennék? Oroszország elnöke, esetleg valami befolyásos kínai cég vezérigazgatója? Minden ember mást lát a világnak, és annak az urának. Vajon egy mágikus lámpás hogyan látja az emberi világot, és hogyan teljesíti a kívánságot? A lámpás nem gondolatolvasó, és ott a másik gond, ami a következmény. Ha egycsapásra a világ ura lennék, a szabad akarat hatalma azonnal visszavenné az irányítást. Ellenségek vennének körül. Titkosak, olyanok, akikről nem tudhatok, elvégre az életút emlékeket nem befolyásolhatom. Olyan hatalmam lenne, amit nem tudnék kezelni, és olyan veszélyek lesnének rám, amelyek ellen képtelen lennék védekezni. Aztán ott az első szabály: ha ilyesmit kívánok, azt soha többé nem kívánhatom vissza. A világ ura dolgot, de még Európa valamelyik nagyhatalmú emberének székét kívánni is csak egy idióta kívánná. Én pedig nem vagyok idióta. Jól meg kell fontolnom a kívánságaimat.

– No lám, nem hittem volna, hogy egy emberi lény ennyit gondolkodik egy csodatévőlámpás használatán.

– Én meg azt nem hittem volna Levikém, hogy ennyire lebecsülöd az emberi lényeket. Aki idősebb, mint tizenhárom, és van egy kis esze, az végig gondolja a dolgokat. Mit ne mondjak, jól kifundálták ezt a lámpást. A kérdés az, hogy én, józanul gondolkodó férfiként mit kezdjek ezzel az ajándékkal? – Tóbiás a szájához emelte mutatóujját.

Szíve olyan hevesen kezdett verni, mintha két kávét ivott volna meg. Átfogó szabályok is vannak.

– Emlegettél szabályokat, amik az időtörvénnyel kapcsolatosak. Mi a helyzet az időutazással? Az idő megállítással?

Leviatán kuncogva összefonta karjait, és törökülésben maradva fellebegett a szőnyegről.

– Időutazással? Mármint, hogy összevissza mászkálhatsz a történelmi korok között?

– Például.

– Ezt komolyan kérdezed? Időpillér, hahó. Ha mindenféle ostobaságot csinálnál a korokban ugrálva, rövid időn belül megszűntetnéd az idő dimenziódat saját magaddal együtt. Kézenfekvő a válasz, nem?

– Oké, ez mondjuk jogos – nyelt egyet Tóbiás. – Az idő megállítás?

– Nem tanácsolnám. Még ha sikerülne is megállítod az időt, mindent megállítasz. A hangot, a fényt, a levegő áramlását, magadat is beleértve. Süketen, vakon, fulladozva állhatnál egyhelyben, ugyanis a megállított időben való mászkálás az időutazás, amit nem enged az időtörvény.

Valósággá elevenedett előtte a hátborzongató kép, ahogy az egész világ egyhelyben áll az örökkévalóságig. Mint a valóra vált pokol.

– Jézusom! – hüvelykujjaival lassú malmozásba kezdett.

Lehuppant az asztalszélről.

– De akkor mire használjam? Mi lenne a legmegfelelőbb…

Talpa alatt megroppant valami. Lenézett, egy üvegdarab volt az, ami még a Mei-el közös bekeretezett fotójuktól maradhatott, amit a minap vágott a földhöz. El is felejtette, de most a szívébe mart a szívtelen árulás, a megcsalás, és az eltaszítottság keserű felindultsága. A mocskos önzőség, amit a szerelme vele művelt, beárnyékolta még Dani árulását is. Égető harag dübörgött az egész testében. Maga előtt látta amint Mei Somogyi Attilával csókolózik az ágyban, ahogy testük egymáshoz ér, majd teljesen összeforr. Gyűlölettől remegő keze ökölbeszorult.

Mi az, hogy mire használjam? Miket gagyogok? A napnál is világosabb, hogy mire kell használnom! A rohadékok megbüntetésére! A ribancnak és a szemétládának bűnhődnie kell! Megérdemlik! Úgy bizony, mindkettő rászolgált! Szenvedni fognak! Szenvedni a fájdalomért, amit okoztak! Kinyitotta a fiókot, és rámarkolt a lámpásra. A mellkasához szorította.

– Mei, én bíztam benned! Bíztam! Azt hittem, hogy te leszel az, aki megadja nekem, amim sosem volt… – észrevéve a hangját gyorsan magába nyelte, nem akart ennyire kitárulkozni Leviatán előtt.

Akartam valakit, akihez kötődhetek. Valakit, aki szerelemmel vár haza. Egy otthont, egy szerető otthonra vágytam. Annyira szerettelek… bíztam benned, de te csak játszottál velem. Egy kellemes időtöltés voltam, amíg nem találtál egy jobb partit. Mindent tönkretettél! Úgy igazságos, ha szenvedsz, ahogyan én! Ez az egyelőség!

– A második kívánságom…

…hogy Mei Cheng húsa lassan égjen le a csontjairól! Érezze a kínt, és keservesen sikoltozzon! Nem is! Előbb rohadjon le a bőre, és aztán égjen le a hús a csontjairól, hogy a kétségbeesésében végül ne maradjon más lehetősége, mint felvágni az ereit, ahogyan én próbáltam! A gonosz ribancoknak büntetés jár! Igen, így igazságos!

Elhatározta, hogy ki fogja mondani, minden porcikája kívánta. Nagy levegőt vett. Szóra nyitotta a száját… de a torkán akadtak a szavak. Az eszébe villant Mei hatéves kisöccsének, a szénfeketehajú Gan-nak az arca. A fiúcskáé, akivel együtt fogócskázott, amikor átment a lányhoz. Az anyja, Xia, is beugrott, aki mindig kedvesen fogadta, és melegen átölelte mindkettőjüket mikor elmentek Mei-el mozizni. Elképzelte a nőt kétségbeesetten zokogni a kórházi ágyon kínlódó lánya mellett. Elszörnyedt, és keserű szégyen öntötte el. Mindössze néhány kimondott szón múlt csak hogy megkeserítse egy szerető anya, és egy mindig vidám, melegszívű kistestvér életét. Hogy tehetne ilyet velük?

– Nem ezt nem csinálhatom – szorította össze a fogát.

Ujjai feloldódtak a lámpás testéről.

– Én nem vagyok olyan! Azt akarom, hogy szenvedjen, de nem így… Xia mamával és Gan-al nem csinálom! Ők jó emberek.

Felderengtek a Mei-el eltöltött éjszakák. A forróság, az élvezet, ahogyan egymás karjaiban aludtak el meztelenül. A meggyes illat, ami jobban megrészegítette, mint éhgyomorra háromkorsó sör. A festett aranyszőkehaja, amelybe élvezettel túrt bele.

Nem… nem is akarom bántani. Úgy hiányzik. Szeretem. Szükségem van rá! A testére… a meggyes illatára… a biztonságra, amit az ölelése adott. Azt akarom, hogy jöjjön vissza, és legyen újra az enyém! Vissza akarom kapni az otthont, a meggyillatú otthonomat! Az egyetlen kapaszkodómat! Otthon akarok lenni újra! Ujjbegyei ismét a lámpás hidegtestére tapadtak.

– Igen, eldöntöttem! Ez lesz az! A második kívánságom…

…hogy Mei Cheng halálosan szerelmes legyen belém! Szerelemtől megrészegülten tegyen meg bármit, amit csak kérek tőle. Imádjon, és térdre borulva kérjen bocsánatot! Igen, igen ezt kívánom! Soha véget nem érő szerelmet kívánok!

Nagy levegőt vett, hogy folytatni tudja a kívánságot, ám ekkor megszólalt az a nyomasztóan fanyar hang: Mit művelek? Kényszerítem Mei-t, hogy szeressen? Gondolkozz, az már nem ő lenne… megfosztanám attól, aki. Egy robottá változtatnám, ami azt mondja és cselekszi, amit elvárok tőle. Megölném a lelkét, a testét pedig rabszolgává tenném. A húsát visszakapnám, de őt nem. Mégis, hol ebben a szerelem, a meleg otthon? Nem! Én nem vagyok rabszolgatartó, és ha ilyesmit kívánok az időtörvény miatt is csak egy hétig tartana.

Leviatánra nézett, aki kuncogva felvonva egyik szemöldökét, némán összefonta ujjait.

– Nem. Ilyet se teszek – szögezte le Tóbiás. – Ő tovább lépett. Nem szeret már, nincs visszaút – a torka összeszorult, látását megpárásították az előtörő könnyek. – A kapcsolatunknak vége. Bántanom kéne… tudom, hogy ezt érdemelné, de nem megy! Ott a családja, és akarom őt. Olyan rohadtul nehéz ez, basszameg! Bárhogyan is szeretném, bárhogyan kívánnám, azt a Mei-t és azt a Danit sohasem kaphatom már vissza. Nem kaphatom vissza a szerető otthonomat – kézfejével megtörölte a szemét. – Úgy szeretném, viszont én nem bántok senkit. Nem keserítem meg mások életét, főleg nem rendes, jólelkű emberekét. Nem vagyok egy rohadt gazember!

– Heh – Leviatán lefitymálva kinyújtotta villásnyelvét. – Hát ez elég picsogóan hangzik, de a te dolgod. Mindenesetre a sok kérdésed után most megengedsz te is egyet? Láthatóan ez az anyag lány fontos számodra. Miért?

Tóbiás az ajkába harapott, a sarki szemeteskukába dobott összetört képre sandított. A szilánkok a szívébe martak. Elfordította az arcát, hogy ne lássa.

– Hogyan is érthetnéd? – rogyott le a székre erőtlenül. – Ha nevelőintézetben nősz fel, nincs senkid és semmid. Még az ágy sem a tiéd, amin alszol. Nagyon könnyű elcseszni az életed – Karcsi szavai visszhangoztak az agyában. Te nem cseszheted el! Tóbiás a fejét rázta. – De én nem cseszem el, mint a többiek! A többiek, akik a drogokba meg a bandákba menekültek! Mindig arra vágytam, hogy rendes életem legyen, és egy cél, amiért küzdhetek, csakhogy kell valami kapaszkodó. Bármi, ami nem engedi, hogy elsüllyedj, hogy rossz társaságba keveredj…

Kiskoromban ott volt Karcsi – szíve izzóan fájdalmasokat dobbant amikor eszébe jutott a vöröshajú barátjának nevetése. – Úgy hiányzol. Őszinte és jószívű srác voltál, folyton kihúztál a bajból, az én egyetlen igazi bátyám, aki otthont adott az intézetben. Csupán azt az átkozott motormániádat kellett volna kiverned a fejedből. Komolyan, hogy lehettél ennyire ostoba? Jogsi nélkül felpattanni arra a roncsra, majd gázt adni… nem csoda az a kamion. Ha akkor ott vagyok veled… aztán jött Mei. A szerelem. Emlékszem, elsöprő volt ráadásul mindenhonnan ez sugárzott. Filmekből, ünnepekből, haveroktól. Ha barátnőd van, nem vagy egyedül, akkor tartozol valakihez. Szeretnek téged. Otthonra lelsz. Úgy hittem, vele esélyt kaptam a normális életre a szerető lánnyal, akivel bármi lehetséges, de csak áltattam magam. Félredobott, és ennyi. Nyomorult hülye voltam. Ó Karcsi… bátyus, olyan egyedül vagyok. Nem találom a helyem.