Szerkesztette Androula Michaël

részlet

Budapest, 2023

Pablo Picasso: Poèmes. Le Cherche Midi, 2005,
23 rue du Cherche-Midi, 75006 Paris, France

© Succession Picasso Paris, 2005
© le cherche midi, 2005

Hungarian translation © Bognár Róbert, Gulyás Adrienn, Imreh András, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022
Minden jog fenntartva

Belívfotók:
© Photo RMN – Madeleine Coursaget
© Photo RMN – Béatrice Hatala

Borító © Robert Doisneau / Gamma-Rapho

Fordította Bognár Róbert, Gulyás Adrienn, Imreh András
Szerkesztő Fejér Tamara
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 763 4

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Szívből köszönöm Claude Picassónak és Christine Pinault-nak, hogy végig támogatták a munkámat, a szerkesztőmnek, Mireille Paolininek, hogy neki köszönhetően megszülethetett a kötet, és hogy végig értő figyelemmel kísérte a munkámat. Köszönet illeti Marie-Laure Bernadacot is, akinek hála felfedeztem Picasso kéziratait, Fabrice Flahutez-t a mindig releváns észrevételeiért, és Muriel Caront a figyelmes olvasásáért. És végül köszönöm Bastien Sueur támogatását, aki minden pillanatban mellettem áll.

A. M.

Adèle-nak és Hectornak

Előszó

„Úgy hallom, írsz. Rólad bármit el tudok képzelni. Ha egy nap valaki azt mondaná, hogy misét celebráltál, azt is elhinném.”1

Picasso már ötvennégy éves, amikor 1935-ben írni kezd. Képzőművészként alkotói válságban van, új utakat keres, és a magánéletében is akadnak nehézségei. Szakít a feleségével, Olgával, és vele együtt a polgári léttel, hogy új életet kezdjen. Keveset rajzol, nem fest nagyszabású vásznakat, és barátjával, Sabartésszel2 közli, hogy készen áll „a festészetet, a szobrászatot, a metszeteket, a költészetet, mindent feladni azért, hogy az éneklésnek szentelhesse magát”. Mégis az írás válik fontosabbá. Szövegei nem elméletiek, prózaiak vagy önéletrajziak, hanem líraiak. Rendkívül intenzív, 1935–1936-ban szinte mindennapos szépírói tevékenységét 1959-ig folytatja. Ekkor keletkezett a ma ismert utolsó írása. De tényleg ez volna a Picasso által írt utolsó szöveg? Picasso írásainak egy része magángyűjteményekben található, ezért nincs kizárva, hogy egy nap újabb művek kerülnek elő.3 Jelenleg több mint háromszázötven vers és három színdarab alkotja minden műfaji vagy korszakoló besorolásnak ellenálló életművét. Picasso nem ismer határokat, nem tűr korlátokat. Úgy fedezi fel a szöveget és kísérletezik vele ezerféleképpen írás közben, mint egy új anyaggal.

De mit mondhatunk Picassóról mint költőről? Fontos-e annyira a költészete, mint a festészete? Lelkes vagy kevésbé lelkes kortársai Picasso szövegeinek csak csekély részéhez férhettek hozzá, és az 1989-es Gallimard-féle életműkiadásig kellett várni, hogy a hosszú évek munkájával létrehozott, mégis ismeretlen életművet méltó módon megismerjük.4 A versek keletkezésének körülményeit elemző életrajzi megközelítés a múlté, a versek immár önmagukban is tanulmányozhatók. Amihez egyébként komoly elszántság kell. Picasso képzőművészeti alkotásaihoz hasonló, meghökkentően változatos versei ugyanis felszínes olvasatban hozzáférhetetlenek.

Picasso spanyolul és franciául ír, néha egy versen belül is nyelvet vált, a hozzájuk társuló érzeteknek megfelelően. Hosszú versfolyamait gyakran írja spanyolul, de valamivel több verset írt franciául, és a francia lett számára a kísérletezés par excellence nyelve. Az első franciául írt verse, amely több spanyol nyelvű vers után született, a fordítás mibenlétére reflektál: „ha gondolkozom valamely nyelven és azt hogy // »a kutya üldözi a nyulat az erdőben« le akarom // fordítani egy másik nyelvre azt kell mondanom // »a puhafa asztal belemélyeszti lábait a homokba // és majd meghal félelmében hogy ilyen ostoba«” (1935. október 28.). Amikor egyik nyelvről a másikra ültetünk át egy szöveget, valójában újraírjuk, mert ha meg akarjuk őrizni a hatását, mind a formáját, mind a tartalmát radikálisan meg kell változtatnunk. A kötetben összegyűjtött, francia nyelven írt versek jól mutatják, hogyan dolgozott Picasso a nyelvvel, és mennyire foglalkoztatta a szavak jelentésének sokfélesége. „Kék: mi az, hogy kék? Sok ezer érzetre mondhatjuk, hogy kék. A Gauloises cigarettás doboz például kék… mondhatjuk, hogy valakinek Gauloises-kék a szeme, de amikor franciául kéken rendeljük a steaket, valójában nyerset, vagyis vérvöröset értünk rajta. Én is gyakran csináltam ilyet, amikor verset írtam.”5

A költő Picasso nem egyféleképpen ír, ahogy festőként sem egyféleképpen fest. Több verse úgy maradt fenn, ahogy először leírta, semmit nem javított, nem változtatott: ezekben a versfolyamokban úgy tolonganak a szavak, mint a festményein a „dolgok”: „Azt festek, amit akarok, és az, hogy a dolgok hogyan találják meg a helyüket a vásznon, már nem az én gondom.” Versei nem lineárisak, inkább hömpölygő szófolyamok: felolvasva tagolja őket a lélegzetvételek hossza, de nem lehet őket központozni, és nehéz belőlük idézni is: „homokcseppbe karcolt pontos ábrázolása az esőcseppes üres délután csendjének viaszfigura lúdtollas dunyháján kisgyerek szórakozik folyóparton zelnicsmeggyággal piszkál két svábbogarat a mosogatóban felgyülemlett krumplihéjszeméten…” (1938. február 12.).

Picasso ír olyan verseket is, amelyek egyazon szöveg különböző állapotait mutatják különbözőképpen, verssorokra, strófákra tagolva vagy prózaként. Ügyel a formára, a megkomponáltságra, a zeneiségre – némelyik verse rímel is –, vagyis költészete klasszikus értelemben vett költészet: „éjjel a szökőkútban // az álom nekihajlítja csőrét a levegőnek // a szín gyomrából kitépve…” (1935. december 30.). A versek zeneisége gyakran felülírja a jelentésüket: „árny nevet avarszín csillagon // nevet kajánul a rózsán színét szívébe // döfi // csillagárny avarban // nevet kajánul rózsatüskéken az avarba // hulló // csillag // árny szárnya” (1936. június 15.).

Picasso szeret játszani a nyelv adta lehetőségekkel, jó példák erre a „verspermutációi”. Ugyanazokat a szavakat, mondatrészeket kombinálja különböző sorrendben, többször egymás után – ahogy festőként a formákkal és a színekkel kísérletezik –, és próbálja őket többféleképpen versbe rendezni: „[II] sós vizü mandula sötétben fűzöld nevetésed // csigaház csöndben keserű üveg szegek // [III] keserű csöndben sötétlik nevető csigaházad // üveg sós víz zöld szegfűszegek” (1936. április 9.). Amit Valéry ír Mallarméról, Picassóra is igaz: „az antik költői ösztön vezette, amely azt diktálja, hogy a szavak bármilyen kombinációja lehetséges”.6

Mivel bármi bármivel kombinálható, némelyik szöveg olyan, mint egy assemblage. Picasso egymástól elütő, különböző jelentésmezőhöz tartozó elemeket vegyít: szavakat, számokat, hangjegyeket, és azáltal, hogy kollázsszerűen egymás mellé kényszeríti őket, egyrészt költői-vizuális dimenziót kölcsönöz a szövegnek, másrészt rendkívül megnehezíti a felolvasását: dó3ré1mi0fá2szó8lá3ti7dó3 // dó22ti9lá12szó5fá30mi6ré111⁄2dó1 // (…) a kéz teljes árnyékot vet // engedi a fény // teletömi csenddel // a számok összegét // 3 – 5 – 10 – 15 // 21 – 2 – 75 – és // lobogó kendőt visz // karmában a haj // vitorlázva kering // szabadságittasan // a fűző kék csíkjain // a végtelen nyílt egén (1936. május 3.).

Picasso írásainak egy másik, szintén a képzőművészetekből eredeztethető jellegzetessége az accumulation. Papírra vet valamit, aztán módosítja, bővíti, átírja, tisztázza, majd megismétli és kiegészíti mindig újabb szövegrészekkel. Minden egyes ismétlődésnél (egyik versében tizennyolc ismétlődés fordul elő7) felborítja az addigi rendet, és az újonnan hozzáadott részekkel kiolt minden szemantikai linearitást. Ennek eredményeképpen többfelé ágazó, rizómaszerű versek születnek. Picassónak azonban nincsenek aggályai. Sőt a rontott írás mellett érvel: „Bárcsak lehetne rosszul írni! (…) Ismerni a szemantika minden csínját-bínját, és rosszul írni.”8 A nyelvet „egyfajta őrület” kerítené hatalmába, „kitérne a megszokott kerékvágásból”, és fittyet hányna a mondatszerkesztés kényszerű koherenciáinak. Mit számít, hogy hibás, amit ír! Picasso nem hajlandó kijavítani a hibáit: „Ha elkezdem javítgatni az általad említett hibákat, amikhez egyébiránt semmi közöm, a saját hangom veszítem el egy nyelvtan miatt, amit nem sajátítottam el. Inkább gyártok magamnak egy kedvemre valót, mint hogy számomra idegen szabályoknak rendeljem alá a mondanivalómat.”9 Az 1937. július 5-i keltezésű vers jól illusztrálja, hogy a hozzáadott szövegrészek miként módosítják, fragmentálják, és „duzzasztják belülről” a szöveg felütését:

„milyen cuki képviselőfánkja a kacér vágynak”

Ami először így egészül ki:

„parancsot adtak a katonáknak a bástyafokokon hogy semmi cuki képviselőfánk páros lábbal ugráló litániák sülő fokhagyma és hagyma és paradicsom illatára semmi szembe lőtt nyíl fogatlan száj teleszart zászló penészszagú miseruha ezer gombcopfos nyakú majom ha az ellenség kidugja az orrát és ha a kacér vágy kürtjeinek hangja…”

Majd a szöveg záró részében így ismétlődik a felütés:

„az éjszaka közepén a tenyéren parancsot adtak a bástyán posztoló katonáknak hogy ne lőjenek a kalóztallérokban megtestesült leveszsírszemekre cuki képviselőfánkot páros lábbal ugráló litániákat sült fokhagyma és hagyma és paradicsom rózsaillatát kakaskukorékolást az átnyilazott szemben fogatlan szájat teleszart zászlót ezer gombcopfos nyakú majomtól bűzlő miseruhát ha az ellenség kidugja az orrát és ha a kacér vágy kürtszava…”

Más versei rébuszként (1936. március 24.) vagy képversként olvashatók, ez utóbbira példa 1936. április 29-i verse, amelyben színeket jelölő szavak ismétlődnek. Picasso nem korlátozza önmagát. Az írástechnikája spontán, de nem automatikus. Nagyon is tisztában van a szerepével: azt rögzíti, ahogyan az írás keletkezik, miközben teljesen szabadon bánik a nyelvvel. Életműve olyannyira sajátos, hogy a Picasso szignó nélkül is nyilvánvaló, hogy ezeket a verseket csak ő írhatta. Michel Leiris így vall a költő Picassóról: „ha el akarjuk helyezni őt az irodalmi térképen, leginkább James Joyce-hoz hasonlíthatnánk, aki a Finnegan ébredésében hasonló képességről tesz tanúbizonyságot: életre kelti, mérték nélkül fogyaszthatóvá teszi a nyelvet, és olyan szabadon bánik vele, hogy belekábul az ember.”10

Picasso nem tűri, hogy beskatulyázzák, művészi tevékenységeire teljes egészként tekint. „Végülis minden művészet egy és ugyanaz – szokta mondogatni –; szavakkal ugyanúgy lehet festeni, mint érzeteket leírni.”11 Az alkotás Picasso szerint nem kategorizálható. Író státusával kapcsolatban aggályai vannak. Büszke rá, hogy a Gallimard szerzője, mégis gyakran gúnyolódik, hogy felszentelt költőként kezelik. „Az egészben az a legviccesebb, hogy komolyan vesznek. (…) Mintha én is olyan író lennék, mint a többiek.”12 De Picasso nem is csak festőként tekint magára: „Annál sokkal több vagyok, de az emberek nem vesznek komolyan. Csak festőként vesznek komolyan. Úgy kell nekik.”13

A festő Picasso természetesen felfedezhető a költői életmű hátterében is, mind a versek plaszticitásában és megkomponáltságában, mind az íráshoz használt eszközök és felületek megválasztásában. Ha sebtiben lejegyez néhány szót vagy egy verset, bármi megteszi, ami épp a keze ügyébe akad: újságpapír, boríték, reklámcédula; később azonban fekete tintával átmásolja a verseket valamilyen minőségi, például a rajzaihoz is használt akvarellpapírra. Verseiben egyébként ritkán ír és rajzol egyszerre, ha találni is néhány érdekes példát arra, hogyan „kanyarít” – szó szerint – a kézírásból skiccet. Kéziratait legalább olyan élvezetes olvasni, mint amennyire szemet gyönyörködtetőek: van köztük átjavítgatott piszkozat, van nagy műgonddal kalligrafált, van labirintusszerűen szerteágazó, fekete tintával vagy színes ceruzával írt.14 A mallarméi hagyományt követve Picasso fogékony az írás térbeliségére, így a szövegek elrendezése a lapon mindig vizuálisan is átgondolt. Lineáris átírásukkal az értelmezésük is módosul, amit Picasso nagy élvezettel ki is használ.

A versek témái mögött is felsejlik a költő mögött a festő. A festészettel kapcsolatos szavak, kifejezések mindenütt ott vannak: paletta, ecset, metszet, teljes árnyék, fény és főként a színek: „nem csapja meg a sárga lehelete a delejesen nyögő zöldet ha érinti csillámlón kacagó rózsa szín a semmi kékjébe párolgott illat…” (1936. május 16.). A geometriai formák játékából Picassónál mindig a vászon négyszöge adódik: „a festmények bolond nők // átszúrták a szívük // ragyogó buborékok // szemek zárták torkokba őket // verdes a szárnyuk // vágyuk négyszöge körül” (1936. január 4.). Picasso a dolgok állagát is gyakran a festék állagát jellemző szavakkal (folyós, olajos, krémes) írja le.

A Picasso-szövegek témáiban, ahogy a festményein is, gyakran megjelenik Spanyolország: corrida, népi táncok és dalok, ételek és a háború. Franco diktatúrájának szörnyűségei tükröződnek a különféle ehetetlen ételekben: „szögleves”, „levében főtt acélzöldségek”, „kenyéren pirított szar”… Gyerekkori emlékek, néha írás közben átélt élmények vagy képzeletének, festői univerzumának szüleményei, szerelem, élet, öregség, mulandóság, megannyi visszatérő toposz a verseiben. Az idő múlása szintén központi témája a verseknek, talán azért, mert a költészetben könnyebben megjeleníthető. Picasso minden versét akkurátusan keltezi, sőt a cím helyén mindig a dátum áll, és az írás ideje, néha órára vagy percre pontosan a szövegben is megismétlődik: „folyó év ötödik havának ötödik napján kedden 7 óra előtt 5 perccel” (1936. május 5.). A több napon át írt verseknél jelöli, hogy melyik verset mikor írta. Egy életmű születésének szakaszait követhetjük nyomon, olyan életműét, amelyről maga az alkotó is úgy gondolja, hogy kísérletezés az idővel.15

Picasso írásainak győzedelmes ideje a legközvetlenebb valósághoz köthető idő, vagyis a jelen. A jelen pillanat és annak az idő összes síkját magába foglaló kiterjesztése eltörli a mérhető naptári időt: örökkévaló.

Az írás Picasso számára nem alkalmi foglalatosság vagy szórakozás, hanem szenvedélyes munka. Írásai szervesen illeszkednek az életművébe, nem lehet külön kezelni őket. Nincs értelme hasonlítgatni a festő és a költő Picassót: versei értő élvezetéhez nem szabad a festő árnyékában olvasni a költőt, mint ahogy arról sem lehet megfeledkezni, hogy ki írta ezeket a szövegeket. Ahogy Picasso vallott önmagáról barátjának, Roberto Oterónak az 1960-as években: „Végeredményben én egy elfajzott költő vagyok. Nem gondolod?”16

Androula MICHAËL

1 Picasso édesanyjának szavai.

2 Jaime Sabartés Picasso barátja és személyi titkára. Ő gépelte Picasso kéziratait.

3 Picasso kéziratainak többségét a párizsi Picasso-múzeum archívuma őrzi.

4 Picasso, Pablo: Écrits [Írások] (Bernadac, Marie-Laure – Piot, Christine szerk.), Paris, Gallimard, 1989. Az életműkiadás leírja az egyes szövegek különböző állapotait, jelöli a kéziratok hordozófelületét, és tartalmaz egy Picasso-bibliográfiát is.

5 Penrose, Roland: Picasso, Paris, Flammarion, 1982, p. 488.

6 Valéry, Paul: „Essai sur Stéphane Mallarmé” [Esszé Stéphane Mallarméról], Cahiers 1894–1914 [Füzetek, 1894–1914], NRF sorozat, II, Paris, Gallimard, 1988, p. 278

7 1935. november 24–28. és december 5., 6., és 24-i keltezésű, spanyolul írt vers.

8 Picasso, Pablo: Propos sur l’art [A művészetről] (szerk. Bernadac, Marie-Laure – Michaël, Androula), Paris, Gallimard, 1998, p. 130.

9 Sabartés, Jaime: Picasso. Portraits et souvenirs [Picasso. Portrék és emlékek], Paris, Louis Carré et Maximilien Vox, 1946, p. 127. Ez a kiadás nem változtat Picasso eredeti mondatszerkesztésén, és nem pótolja a hiányzó központozást.

10 Leiris, Michel: „Picasso écrivain ou la poésie hors de ses gonds” [Az író Picasso avagy az önmagából kifordult költészet], In: Picasso, Pablo: Écrits [Írások], op. cit.

11 Roland Penrose feljegyzése. In: Picasso, op. cit.

12 Otero, Roberto: Lejos de España. Encuentros y conversaciones con Picasso [Távol Spanyolországtól. Találkozások és beszélgetések Picassóval], Barcelona, Dopesa, 1975, pp. 181–182.

13 Ibid., p. 198.

14 A Négy kislány című színdarabját (ford. Tellér Gyula) például kékesvörös ceruzával írta.

15 Amit Picasso a festészetéről mond, vonatkoztatható a költészetére is: „Nem azért festek, hogy műalkotásokat hozzak létre. A festményeim kísérletek. Keresek valamit, és ebben a keresésben van logika. Ezért számozom a vásznaimat. Kísérletezem az idővel. Ezért számozom és dátumozom őket.” Liberman, Alexander: „Picasso”, Vogue, New York, 1956. november 1., p. 133.

16 Otero, Roberto: op. cit., pp. 181–182. In: Picasso: Propos sur l’art [A művészetről], op. cit., p. 147.

1935. október 28.

ha gondolkozom valamely nyelven és azt hogy

„a kutya üldözi a nyulat az erdőben” le akarom

fordítani egy másik nyelvre azt kell mondanom

„a puhafa asztal belemélyeszti lábait a homokba

és majd meghal félelmében hogy ilyen ostoba”

1935. október 31.

a hálószobában gondosan az ablakpárkányra helyezve a zöldséges kosár a hypós üveg és a petrezselyemszál közé a kéz minden kenyérmorzsához könnyet szakít s ajkát égeti ecsetlánggal mely az éj-marcangolta tárgyak színeit letörli de folytatja útját a rejtőzködni vágyó konyha zugainak vad csaholása közepette hiába hogy minden este szólna a vetkező narancsszín és mutatná legmélyebb gondolatát s hiába hogy elég volna a látvány az ahogy farát riszálva villogatja ínyét még a los torost is kiplakátolja a falakra tenyeréből kitemeti a kétszer kettőt a vágyat hogy soha többé ne mondjon semmit ne mosogasson lapuljon mint a havazó kisegér és süssön olajban hűtlen szót adjon rá kényszerzubbonyt úgy altassa el a fenyőasztal sarkán számlákból rak fészket a párizsi világítógáz-szolgáltató satöbbi társaság a kékbe öltözött lazac rákényszeríti akaratát a szegfűre amely zsarnok-pirosával toppant és meggondolatlanul hadonászik mert hiszen ő senkinek nem tartozik számadással de azért tenyerével szégyenlősen lilás színekbe rejti a nyakát és fehéren fodrozza a mellét eltakarva az elől a sok minden elől ami nappal az udvaron túli ablaküvegekről finoman visszaverődő napsugarak fényében hónapok óta építi fészkét és ha a szék szoknyája alatt meg a lábainál heverésző póré meg a kel szaga eltölt örömmel ugyan nem jobb-e a fény vakító szemébe nézni mint lassacskán építgetni egy i-merev zsömlékből álló könny áztatta ácsolatot távoli forrásból tör fel indázik erre meg arra az irodalom és fuvolájának minden hanglyuka eleven szavakat öntöz bár meg se fuvintja a nesztelen asztalt nem rezzenti fel az alvót csak hát az ajtó mögött mivel köti fogadalma felzeng a kakas szétkukorékolja szárnyát lábát farát és szerelmét a széplányok iránt na de sebaj nem bánom hogy így alakul e percben egyetlen dolog sajdul szívembe mégpedig az hogy nem lehetek veled és nem mondhatom gyere menjünk sétálni a parkba vegyünk sajtot és kenyeret és együk meg a padon üldögélve a nagy fával szemben

1935. november 3.

a vasárnap mindent összetipor az abrosz csücskébe harap vadul nagy merészen és belefüttyenti a fülbe – azt a kis meleget ami még ott maradt a lépcsőház alján – és a lépcsőház elmenekülne – de kiáltani nem tud – és sírni sem a nevetéstől – a szobát betöltő szag profilját sem tudja kivágni – csak ha negyvennyolc rétre hajtja – az őt soha el nem hagyó reményt – és táncol és énekel – meztelen úszik a fényben – a déli napon – és zengő égből nagy szárnyas lovat csinál – pedig csak ül – noteszába ír – könyöke kétfelől ez jobban az kevésbé letér az asztal vonaláról – bal keze tartja a teleírt lapot jobbja lesimítja – itt a hegye a ceruzának – a papírra nyomom – girlandot rágnak ki a tetvek – jelzik a múló időt – olvasni látszanak – és semmi nem jár a fejükben – csak a játszadozás és hogy kijátsszanak engem – aki magam vagyok a fátyol a lepel – és az este öt előtt tíz perccel finoman leszáll a bútorokra – lebben széktől székig – öleli őket lecsókolja könnyeiket és vigasztaló szelíd szavakat szól – térdet hajt az asztal előtt és megnyalja a tálalót – a lámpát viszont elkeseríti a gőgje amihez az ébresztő veri az ütemet – és nem olvad szerelemre – csak ha az idő kis időre fékezi magát – piruettezik egyet az ablak fölött – és a vállamra telepszik – mivel az a lovagiasság – ahogy a testét megmutatja – minden mesterkélt világítástól meztelenül – nem bírná tovább elviselni a sanyargattatást – az arcélére kent homályt – sürgető vágyának engesztelő áldozatát – változtatnia kell a pózon – a beállítás szögén – mert körbeégeti – ami a váza vízének alján látható – az ahogy hervadnak a tuvarózsák1 szirmai – és elszáradnak az ágain a levelek – lemondóan ökölbe szorulnak – az ibolyákról nem is beszélve mert azok szegények mindenüket odaadták és szűkölködnek – a szag pedig – lóháton nyargal a konyha felől – és hevíti poklát – takargatja rongyait – de hát mit is lehetne mondani ezen az órán – hogy meg ne mutassam mellkasomban a felvonóhidat – és zászlóként rázzam ezt az egész délutánt – hadd szaggassa el a szélvihar – és hadd vessek olyan kártyát – amelyben minden kártyalap halál – noha nem is rendezi a számlát – s nem is árulja el a titkát senkinek – aki ne volna persona grata – tudom én hogy magánügy ez az egész – de hát mi tagadás – engem – engem elszórakoztat – és akár a halállal szemben is – kiterítem a kártyám – olyan boldogság hogy a tiéd vagyok – tiéd akit annyira szeretek – kedves

1 A kéziratban tubéreuses (tubarózsák) helyett touvereuses szerepel. (A szerk.)

1935. november 4. [I] [II]

[I] este van

az utolsó

ember is

kijött a

koncert

teremből

és én ugyanabban a párizsi utcában csak kicsit odább gyufát vettem a trafikban

[II] te tükör parafa keretben – tenger hullámaira vetve – látod az eget – a felhőt – látod a villámokat – és már tátod a szád – nyelnéd a napot el – de hogy a fölötted elszálló madár – egyetlen pillanatra bár ott éljen a szemedben – elveszed szeme világát – s a madár elvakítva – zuhan a vízbe – a hullámok pedig akkor – vadul felhahotáznak

1935. november 7.

a szék ahogy szokta meglapogatja a vállam a konyhaasztal a karomba simul szájon csókol a vízmelegítő és mosolyogva nevetve mindenfélét sugdos alig is értem és a törülköző meg a konyharuhák tapsikolnak és a fejüket verik abba a keskeny sávba mely elválasztja az ablakon bejövő kevéske fényt meg a mogorva márványt amelyet pedig ezer színes pántlika ékít és táncukat látva a sarokban szunnyadozó tányéron ficánkolni támad kedvük a borsószemeknek holott ezerféleképpen meg-megújuló dráma zajlik előttük ahogy a toro és a ló párbeszédet folytat és ahogy az a legvékonyabb tűmmel kitéphető a nézők tekintetéből hanem én inkább hagynám hadd szórakozzanak és csak a viadal végén vágnám el a szálat csak akkor ébresztenék amikor öszvérekkel holtan húzzák ki őket a porondról és vértócsa marad utánuk az már másoknak a dolga és röntgennel világítom át a portrém tetőtől talpig boszorkánykencével kenve be és a lehető legkellemetlenebb meglepetésekre is felkészítve a testem mások talán belehalnának a boldog kacagásba mivel a toro szemében számjegyek fejeznek ki mindent és semmi nem világos a bikató fenekén és csak a seb megénekelte szag írja le számtanilag azt az utat amelyet a kígyózó szúrókard tesz meg és szomorúbb amiért sóhajokban tör elő a szoknyák alól a melegség mintsem nagybetűkkel íródna a fájdalom az aréna köré amikor dacolva a tér és idő előítéletével minden szándékot magába zárva cseppenként szétszivárog a kertben ahol nem karikáznak kisfiúk nem ugróiskoláznak lánykák hanem hasad a lóhas gyilkos vérkezek közt árad az átdöfött belek szaga bűze borzalma és kezdődhet a viadal miséje minden kiáltás szegfűt szegez a vázába és minden éneklő szájat négyfelé vág a kereszt alakba osztott dupla tükör amely madzagon függ a tömeg felizzított szívén harmincezer férfi és nő alkot golyózápor verte egy szövedékű zászlót és nyelét egy olyan közösség szeretetvágya emeli magasra amely benne matat a belekben és markolászná a szívet de az az élettel együtt elillan a ló pedig a patájával lezárja a toro szemét és könnyeit ontva gyűjt alamizsnát az elaggó délutánnak majd végre szárnyra pattan – zsalutáblákat összezúzva szökken a szabadba és megszólaltat minden csengőt harangot a fülében és fátylat fest a fehér vértezetű orgonára amely a toro szőrzetkarabinereivel lyukat váj a földbe és akár egy tölcséres olasz fagylalt a volt-már-ilyen keserű hidege árad arénaszerte eleddig a mellkasába volt zárva és bőszítette a zenéje csendjével amelyet csak elmélyített a baldachinszaggató sarlósfecske rikoltozása a faszenen sült szardínia szaga nem vette el minden illúzióját és nem tudott időt szakítani hogy odatelepedjen a hazugság mellé aki a tenyér redőiből vadul kiolvassa a maga igazságait beszámozza és a hajókorláton át a szennycsatornába hajigálja őket kinek-kinek a végzete szerint

1935. november 8.

ne hazudj és ne add meg magad nem kell mást mondani ebben a nevetségesen ünnepélyes percben amikor talpra áll az asztal és odatartja tűzdelt testét a halálba nevettetett ellenségnek és elkápráztatja a rossz lőrét jóféle petrezselyemgyökér- és hideg répavérrel és fittyet hány a leselkedő kések ezer veszélyének mellesleg pedig megfutamítja a hagyma oly szelíd könnyeit és bár sok-sok észok fohászkodik és rimánkodik hagyja hogy elvakítsa őket a levesbe hanyatló nap fénytócsája hagyja hogy orra bukjanak amikor feltündökölnek az abrosz sárgái és egy ütemre lépve a tányérok kék színével csak annyira hatol be a zöld ágak-bogak közé hogy megtréfálja az órásmestert meg a kutyát amely pengéjével megnyalintja a harapásra tátott sebet a tűzben és nem kell mást mondani ebben a percben mert két orgonaszín galambszárnyjelenés tűnik elő levegőbe emeli a lábost és felfedi a szót mely friss vizet iszik a tenyérből elered és folyik tovább elárad és írja történetét a hullámok tarajára

1935. november 20. [I][II]

[I] mi más gyűlöletet nyergelő vad harag köszönt ha nem az a virág amely szétömlő vágyát égeti az erein sikló bárkán nagy hirtelen felrántja arca ablakát és szórakozásból magot hint az illatok elé.

[II] Virág méznél édesebb 1 te vagy az örömtüzem

1 Marie-Thérèse Walter

1935. december 9.

kerek szárny kevéske alamizsna elég a színnek

roncsol a kéz ne játszadozzunk akkor

sikolt a virág én nem akarom nem akarom

vigasztalan szag ne akarja ha maga

elméje tetvészkedik de nem sokáig lebeg

a fény búvóhelyet talál a napon még két méter vele

fejjel magasabb mint az ablakperem hamis rémesen hamis

de ha nincs benne mersz a szín megelégszik

hamis rémesen hamis akkor fejjel magasabb

még két méter ha maga a fény

lebeg de nem sokáig lebeg elméje tetvészkedik

ha nem akarja a szaggal a vigasztalannal

én nem akarom sikolt a virág

akkor ne játszadozzunk de ha nincs benne félsz roncsol a kéz

elég a színnek kevéske alamizsna fejjel magasabb

roncsol a szárny

Tartalom

Előszó

1935. október 28.
Bognár Róbert fordítása

1935. október 31.
Bognár Róbert fordítása

1935. november 3.
Bognár Róbert fordítása

1935. november 4. [I] [II]
Bognár Róbert fordítása

1935. november 7.
Bognár Róbert fordítása

1935. november 8.
Bognár Róbert fordítása

1935. november 20. [I][II]
Bognár Róbert fordítása

1935. december 9.
Bognár Róbert fordítása

1935. december 14. [II]
Bognár Róbert fordítása

1935. december 15.
Bognár Róbert fordítása

1935 december 16. [I]
Bognár Róbert fordítása

1935. december 28.
Bognár Róbert fordítása

1935. december 30.
Bognár Róbert fordítása

1936. január 4.
Imreh András fordítása

1936. február 10–12.

1936. február 10.

1936. február 12.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. február 29.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. március 8.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. március 22.

1936. március 24.

Juan-les-Pins, 1936. március 26.
Gulyás Adrienn fordítása

Juan-les-Pins, 1936. március 29.
Gulyás Adrienn fordítása

Juan-les-Pins, 1936. április 4. [I], [II]
Gulyás Adrienn fordítása

1936. április 8.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. április 9.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. április 10.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. április 12.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. április 13.
Gulyás Adrienn fordítása

Juan-les-Pins, 1936. április 19.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. április 21.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. április 24.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. április 28.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. április 29.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. május 3.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. május 4.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. május 5.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. május 8.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. május 10.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. május 11.
Gulyás Adrienn fordítása

Párizs, 1936. május 16.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. május 18.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. május 20.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. május 23. [II]
Gulyás Adrienn fordítása

1936. június 7.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. június 15.
Gulyás Adrienn fordítása

1936 [szeptember]
Gulyás Adrienn fordítása

1936. október 3.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. október 10.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. október 11.
Gulyás Adrienn fordítása

[1936. október 11–17.]

1936. október 11.

1936. október 13.

1936. október 17.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. november 11.
Gulyás Adrienn fordítása

1936. november 12. [I][II]
Gulyás Adrienn fordítása

[1937. március 11–17.]

37. 3. 11.

37. 3. 17.
Imreh András fordítása

1937 [június]
Imreh András fordítása

1937. július 2.
Imreh András fordítása

1937. július 5.
Imreh András fordítása

[1937. július 5–24.]

1937. július 5.

1937. július 6.

1937. július 12.

[1937. július] 17.

1937. július 19.

1937. július 20.

1937. július 24.
Imreh András fordítása

Mougins Vaste Horizon
1937. szeptember 12.
Bognár Róbert fordítása

1938. január 10.
Imreh András fordítása

[1938. február 2–7.]
Bognár Róbert fordítása

1938. február 6.
Imreh András fordítása

1938. február 8. [II]
Imreh András fordítása

[1938. február 12–19.]

1938. 2. 12.

1938. 2. 19.
Imreh András fordítása

1938. március 1.
Imreh András fordítása

1938. március 9.
Imreh András fordítása

1938. március 26.
Imreh András fordítása

1938. április 2.
Imreh András fordítása

1938. április 28.
Imreh András fordítása

1938. június 9.
Imreh András fordítása

1938. június 25.
Imreh András fordítása

1938. július 2.
Bognár Róbert fordítása

1938. december 9. [II]
Imreh András fordítása

1939. december 24.
Imreh András fordítása

1939. december 25. [II]
Imreh András fordítása

1939. december 28.
Imreh András fordítása

1939. december 31.
Bognár Róbert fordítása

1940. január 4.
Imreh András fordítása

1940. január 5.
Imreh András fordítása

1940. január 7.
Imreh András fordítása

1940. január 14.
Bognár Róbert fordítása

1940. január 20.
Bognár Róbert fordítása

Párizs, 1940. február 25.
Imreh András fordítása

1940. március 1.

1940. március 4.
Imreh András fordítása

1940. május 20.
Imreh András fordítása

1940. június 7.
Imreh András fordítása

1940. július 26.
Imreh András fordítása

1940. szeptember 18.
Imreh András fordítása

1940. szeptember 19.
Imreh András fordítása

1940. november 5., kedd
Imreh András fordítása

1941. november 24., kedd
Imreh András fordítása

1942. december 24.
Imreh András fordítása

[1943. május 16–30.]

1943. május 30.
Imreh András fordítása

1944. november 8–9.
Imreh András fordítása

Antibes, 1947. július 27.
Gulyás Adrienn fordítása

Vallauris, 1951. július 18.
Gulyás Adrienn fordítása

Vallauris, 1951. július 20.
Gulyás Adrienn fordítása

Vallauris, 1951. szeptember 26–28.
Gulyás Adrienn fordítása

Párizs, 1952. március 31.
Gulyás Adrienn fordítása

Fournas-i műhely, Vallauris, 1954. október 18.
Gulyás Adrienn fordítása

Fület igéz a harangra – Utószó a magyar kiadáshoz

Felhasznált irodalom

Illusztrációk

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License