A szerző korábbi kötetei

Találkozások I. – Az idegen

Találkozások II. – Az átutazó

Találkozások III. – A jövevény

Vörös posztó

Bíborbetűk

Fény a dombok mögött

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

részlet

Copyright © Bauer Barbara, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztő Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 945 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Az ember életében vannak meghatározó találkozások.

Vannak, akik hozzátesznek az életünkhöz.

Vannak, akik elvesznek.

Vannak, akik megnevettetnek, mások megríkatnak, ölelnek, vagy éppen ellöknek.

Vannak, akiket elfelejtünk, és vannak, akiknek a hatására alapjaiban változik meg minden.

De egyikük sincs olyan hatással az életünkre, mint mi magunk.

Változnak a fények. A nap valahol messze a horizont mögött aranyló rézkarcokkal bűvöl el, majd hirtelen, mintha csak attól tartana, hogy a figyelmem lankad, ecsetét élénk bíborba mártja, és vad kontúrokat húz a látóhatár peremére. Egyre sötétebb kontúrokat, mígnem lehunyja a szemét az ég.

Egy pillanatra érzékelem, ahogy az alkonyat és az est átsiklik egymás felett, hogy kezdetét vegye az éjszaka. Szeretem az ekkor mindent elárasztó pillanatnyi csendet. Valódi némaság.

De aztán visszafojtott hangokat hallok, a rám boruló sötétben mintha mozdulna valami. Lágyan simít. Megborzongok. A kihunyó fény magával vitte a meleget, mint egy köntös, úgy ölel körbe az éjszaka hűs leple. Ráomlik a vállamra, szétterül körülöttem a fűben.

A nappal és az éjszaka két külön világ. Más a hangja, más az illata, más a színe, és más vagyok benne én is. Mást látok, mást érzékelek, mást hallok. Felfedi magát egy láthatatlan világ. Amit eltakarnak a nappal fényei, amit nem enged láttatni az egész napos mozgás, és amit elnyomnak a gondolatok.

Mozdulatlan vagyok én is, akárcsak a természet, ami körbevesz. Lehetnék virág, gyom, a föld mélyébe visszahúzódó apró bogár, szárnyát összecsukó pillangó, éjszakai álmát váró, odúban gubbasztó kismadár. De lehetnék a fűz a tó partján, vagy nádszál, amely a földben gyökeredzik, életéhez a vizet választja, de folyton a fényre tör, ágaskodik fölfelé, miközben suhogva levegőért kiált. De most a nádas is elcsendesedett. Nem suhog.

Én sem mozdulok. Felállhatnék, elindulhatnék, de valami ott tart, ahol vagyok.

Mozdulatlanságomban eggyé válok a sötéttel is. Akkor sem rezdülök, amikor a távolban, a magasban, a fűzfa tetején egy bagoly jelzi, elérkezett az idő. És mintha csak az éjszaka karnagya intett volna be, hirtelen felcsendülnek a különböző szólamok, és mire a sötétség szimfóniájának minden hangja felzeng, a hold fénye is felderül.

Halkan sóhajtok, nem akarom leleplezni magam. Úgy érzem, betolakodó vagyok. Nem akarom, hogy a hold rám is vessen egy pillantást. Észrevétlen, mozdulatlan, hallhatatlan vagyok. Nem veszíthetem el a pillanatot, ami éppen a szemem láttára bontakozik ki.

Hátraszegem a fejem, nézem az eget, a mindenséget beborító végtelen teret, amint szikraként pattannak ki rajta a csillagok. Milyen furcsa a világ, fut át fejemen a gondolat. A nappal fényei takarták el a valót. Mert nappal csak magunkat látjuk, a földgolyót, ahol élünk, de éjjel felfedi magát az egész világ.

Hátradőlök. Elnyúlok a fűben. Porszem vagyok.

Nem több, mint a tücsök, ami mellettem muzsikál. De nem vagyok több a fűznél sem, vagy a bagolynál. Mind a nagy egész részei vagyunk.

De kevesebb sem vagyok!, árad szét bennem a felismerés. A csillagok, a nap, a hold, a tücsök, a nád vagy én, mind kellünk ahhoz, hogy az itt és a most éppen ilyen legyen.

Jóleső a felismerés, olyannyira, hogy szinte minden fényes égitestet kívánságokkal teli hullócsillagnak látok. A vágyak ragyogó égi leple terül szét fölöttem, és a középpontjában, ahonnan a nyilak záporoznak, én vagyok.

Felülök, felhúzom a lábamat.

Egyedül vagyok.

Hűvös van, egyre hűvösebb, de nem zavar. Talán még kellemes is. Megérint. Nem válok eggyé a levegővel, érzem, hogy vagyok, más vagyok, hús, vér, csont, lélekköpeny.

Nincs mindenkin ilyen köpeny, suhan át fejemen a gondolat, és egyszeriben érzem a jelenlétüket. Hallgatom a tücsköt, keresem a baglyot az ágak között, nézem a nádat, amint meg-meglibben. De tudom, hogy nem őket keresem. Nekik is van köpenyük.

Én mások után kutatok.

Egy pillanatra lehunyom a szemem, össze is szorítom, azt remélve, hogy amikor újra kinyitom, tisztábban látok majd.

De ugyanaz a kép fogad, bármennyire is erőlködöm.

Aztán már nem érdekel. A tekintetem a tó vizére réved, szinte megbabonáz. Az imént még tükrözte a feljövő csillagokat, feltűnt a felszínén a hold rajzolta ezüsthíd is, ami összeköti az egyik partot a másikkal, de a fények hirtelen elveszítik a kontúrjukat. A csillagok ragyogása és a hold sugarai összemosódnak, mintha csak egy festő összekeverte volna a színeket. Szétterítette volna a víz felszínén, mint egy vásznon a festéket. Egyenletesen.

A hangok is masszává állnak össze. A bagolyé, a tücsköké, a nádasé. Sakálé, pocoké. Párzásé, vadászaté, mély álomé. Eggyé olvad az erdő hangja a légzésemmel, de még a szívdobbanásommal is.

Már nem fázom. Nem érzem a testem határait. Ég és föld között, valóság és látszat között, súlytalanul lebegek.

Köd száll a tó fölé, fehér, tejszerű lehelet. Közelebb húzódom a parthoz, de ehhez mozdulnom sem kell. Mágnesként vonz magához, megbabonáz. A túlsó partot nem látom, hiába meresztem a szemem.

De aztán hirtelen felsejlik a víz nyugodt felszíne a gomolygó fehérség alatt. Látom a mozdulatlanságot és rajta a ködszerű leplet, mintha előlem rejtene el valamit.

Mi az, amit nem látok? Mi az, ami itt van előttem, és mint egy titkokat őrző virág épp kitárta szirmait, mégsem pillanthatom meg, mit fedett el.

Az imént még éreztem magamon a köpenyem, tudtam, hogy hús, vér, csont vagyok, ahogy azt is, hogy körbevesz, talán más anyagból van, de mindnek van köpenye, kérge, tolla, tán még szárnya is, de kik a többiek? Itt vannak mind, tudom, tudom, érzem, de nem láthatom! Nem látom, bármennyire is akarom.

Ne akard! Engedd!

Susogják a fák, súgja a csend. Hát persze, hányszor próbáltam már. Ültem a fotelben, kényelmesen elhelyezkedve, talpam a padlón, kezem lazán az ölemben. Mély levegőt vettem, és nem gondoltam semmire. Ki akartam üríteni a fejemet. Akartam nem gondolni semmire. Vagy feküdtem az ágy tetején, elnyújtózva, vagy kuporogtam a puha szőnyegen, lótuszülésben. Zümmögtem, mantráztam, összeérintettem az ujjperceimet, szólt távoli zene, mélyeket lélegeztem. Pörgettem ingát, néztem vibráló gyertyalángot, és akartam. Görcsösen.

Engedd!

Pislogok. Észre sem vettem, hogy mennyire figyelek. Hogy még csak levegőt sem veszek.

És akkor a köd, mintegy varázsütésre eltűnik, egyszerűen nyoma vész, mintha sosem lett volna ott. Nem szállt fel, nem oszlott szét, nem hullott alá, és nem nyelte el a tó vize. Egyszeriben, szempillantásnál gyorsabban, szó szerint semmivé lett, és láttatni engedi, amit addig rejtegetett.

Még sosem láttam ilyennek a tavat.

Lassan hordom körbe a tekintetemet. A tó vize csillog, de békésebb már nem is lehetne. Sima, fényes, mint a szatén, ezüstös, a hold fényétől ragyogó, de a felszínén nem tűnnek fel a csillagok, nem rajzol hidat a holdsugár, és a parton sorakozó bokrok és fák sem mutatják meg a víz tükrében fordított másukat. A nádas is mozdulatlanul figyel, és mögöttem az erdő hangjainak lágy zsongássá összeállt elegyét is elnyeli a csend.

Nem történik semmi. Nincsenek gondolatok. Rezzenéstelen, néma a várakozás.

És ekkor érezni kezdek valamit. Nem látom, nem hallom, megérinteni sem tudnám, mégis érzem. Érzem őket a tó körül. Éppen úgy vannak jelen, ahogy én magam is.

Ott ülünk mind.

Jelen van mindenki, aki valaha valamit jelentett nekem.

Zsong a fejem, hirtelen megszédülök, erőteljes nyomást érzek, őrjítő hangok vesznek körbe, évszázadok képei villannak fel, történetek vihara tombol körülöttem, még a víz tükre is gyorsan változik, nyugtalan. Örvény támad, az égig szökell, majd a föld gyomrába húzódik.

Az egész jelenség csupán egy lélegzetvételnyi, mégis végtelennek tűnő ideig tart, ami ezúttal nem a múlásában mérhető. Hanem abban, amit e rövid idő alatt megmutatott. Felvillanó történetek, életek, talán évszázadok, utak, találkozások egyetlen, összesűrűsödött keresztezőpontját, egy tünékeny pillanatot, a rést, amit a „most” hasított a múlt és a jövő között.

De aztán az idő mozaikdarabkái, mint a kaleidoszkóp apró csillámai, hirtelen visszarendeződnek, és szétárad a nyugalom, talán még mozdulatlanabb, még némább, még rezzenéstelenebb, mint korábban volt. Mint egy festmény, a legszebb, amit valaha láttam. Fátyolos, lelkekkel átszőtt vászon feszül előttem, de az anyag lassan mozogni kezd, mintha lágy szellő lengetné. A tó partján pedig lassan kibontakoznak a ködszerű alakok.

Minden tiszta és éles. A víz tükre, a fák, a bokrok, a nádas, a csillagok, a hold. Csak az alakok elmosódottak, lágyak, páraként lebegnek. Testetlenek, arctalanok, mégis engem néznek. Némelyek mosolyognak, mások szenvtelenek, van közöttük, akitől borzongok. Csorog a könnyem, miközben mosolygok. Megrémülök, feltolul az epe, összerándulok, a következő pillanatban kisimulok. Szétárad bennem a nyugalom. Vegyes érzések kavarognak bennem, mégis harmónia vesz körül. Ellentmondásokkal teli hangulatok között egyensúlyozok, mégis békében vagyok.

Nézem az alakokat, tudom, hogy ők is érzékelnek engem. Mégis, mintha ott se lennék. Vagy talán eddig is ott voltam, jelen voltam, miközben máshol voltam. Mindvégig.

Mindvégig?

Nem is értem a saját gondolatomat. Felocsúdok, megrázom a fejem, de a kép nem változik. Nem álmodom, nem meditálok, ahol vagyok, az nem valamiféle morfogenetikus mező. Ez a valóság. A valóság, ami többet mutat.

Szétnyitom az ujjaimat. Érzem a fűszálakat.

Fülelek. Hallom a hangokat.

Mély levegőt veszek. Nedves, enyhén posványszagú, amilyen egy tó mellett lenni szokott.

Felnézek a holdra. Elvakít.

Végighúzom a nyakamon a kezem, érzem, ahogy a mellkasom a tenyerem alatt süllyed és emelkedik.

Tudomásul veszem, hogy amit látok, az nem káprázat. Nem hallucináció.

– A családod.

Felkapom a hangra a fejem. Ki szólt, és honnan jött a hang?

Nem ijedek meg. A hang megnyugtat, ismerősen cseng. Nem is a hang, mint inkább a vele érkező emlék. Hallottam már ilyet. Körbeölelő, simogató szavakat, test nélküli beszédet. De mégis másként cseng, más a hangszíne, sokkal barátságosabb, mint eddig bármelyik. Nem olyan búgó, mint az Idegené volt, és nem is olyan távoli, mint az Átutazóé. És határozottabb, mint ahogy a Jövevény szólt.

– Ki vagy te? – hordom körbe a tekintetemet, hátha megpillantom.

– Tudod te azt! – ráz le nevetve. – Csak gondold végig, mi foglalkoztat egy ideje.

Elbizonytalanodom. Mi foglalkoztat? Egy anyát, feleséget, önmegvalósító, halandóságát, hibáit és értékeit lassan felismerő embert?

– Ó, igen, elég zavaros a kép – állapítja meg gondolatolvasóként.

– Valóban az, de hogyan is lehetne más – replikázom.

– Hát csak próbáld meg!

– Mit próbáljak meg?

– Fejtsd le a sok felesleges réteget, hogy megláthasd, amit valóban keresel.

– Könnyű azt mondani! – vágok vissza.

– Megtenni is – leheli a szavakat. – Csak felelj egyetlen szóval – mondja, aztán szünetet tart, kivár, mielőtt nekem szegezi a kérdést. – Mire keresed a választ?

– Arra, hogy mi a sorsfeladatom.

Közénk telepszik a várakozással teli csend, távolságot tartva kérdés és felelet között.

Sorsfeladat, hallom visszacsengeni a szót. Mostanában mindenki ezt keresi. Nagy szavak ahelyett, hogy egyszerűen csak tennénk a dolgunkat, mint nagyanyáink tették. Ráadásul éppen én lovagolok ezen? Hisz azt teszem, úgy élek, azokkal és ott, ahol és akikkel szeretnék. De mégis, annyi mindent el kell rendeznem. Mérlegelek, számot vetek, lezárok, elengedek, miközben tudni akarom, jó-e az irány. Ilyen ez az életközép, ironizálok, miközben el is mosolyodom.

– Állj! Állj! – érint meg a hangja a vállam felett, mintha igazából érintene. – Sorsfeladat – ismétli teátrálisan. Ő is gúnyolódik, gondolom. – Nem hangzik jól – csilingeli. – Fogalmazz másként.

Egy percre eltöprengek, keresem a szavakat, a másmilyeneket, de nem találom.

– Segíts! – kérlelem.

– Ugyan már! – suhan el mellettem, mint egy fuvallat, de aztán elém kerül, érzem a bőrömön, az arcomat érinti. Önkéntelenül lehunyom a szemem.

– Ez az! – suttogja. – Lélegezz nyugodtan. Érezd, ahogy a benned lévő ellenállás távolodik, és helyébe lép a megengedés. Engedd, hogy a valódi érzéseid és gondolataid elérjenek hozzád. Engedd, hogy meglásd, mi a teremtésed alapja. Hogy megtudd, mire vágysz.

Elhallgat, de továbbra is csukva tartom a szemem. Egyenletesen lélegzem, és hagyom, hogy a gondolataim helyett az ő szavai érjenek el.

– Mindaz a gond, félelem, aggály, harag, sérelem, amire úgy gondolsz, hogy a helyzetedből adódik, megakadályoz benne, hogy elérd azt, amit szeretnél. Még az is lehet, hogy éppen az ellenkezőjét váltja ki, csak hogy igazoljon téged.

Hát mit tegyek?, teszem fel a kérdést némán.

– Összpontosíts. Figyelj arra, ami jó, és ne hagyj helyet a rossz gondolatoknak. Akkor jársz jó úton, ha a gondolataid örömmel töltenek el. Akkor vagy összhangban a valódi éneddel.

Ismét elhallgat, de éppen csak annyi időre, hogy megemésszem a szavait. Nem gondolkodom rajtuk, csak hagyom, hogy szétáradjanak bennem.

– Kérlek, idézz fel az életedből egy napot, amire jó érzéssel emlékezel. Gondolatban térj vissza oda. Nézd meg magad, érezd, amit akkor éreztél. Nézd meg, kik vannak jelen. Gyűjtsd össze, amit ott találsz, zajokat, ízeket, szagokat, hangulatokat, szavakat, képeket, mindent.

Még beszél, még hallom őt, de már egészen máshol járok…

Tartalom

Találkozások IV. – A barát (részlet)

Hála és köszönet

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Exo – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License