Borítószöveg

A tizennégy éves, írói ambíciókat dédelgető Vallay Emma 1907 júliusában az Orient expresszen tér vissza Kanadából Budapestre az édesapjával. A fővárosból Balatonkörtvélyesre utaznak tovább, ahol a súlyosan beteg Vallay Zoltán egykori szerelmére, Kóthay Évára bízza lányát. Emmát és Éva fiát, Gábort születésük óta egymásnak szánják, a sors útjai azonban kifürkészhetetlenek, és a századfordulót követő első évtizedek történelmi eseményei nem szűkölködnek fordulatokban. Emma Körtvélyesen, ebben az álomszép balatoni kisvárosban válik igazán felnőtté, itt tapasztalja meg mindazt, ami az életben a legfontosabb: a szerelmet, a megbocsátást, és hogy néha súlyos áldozatokat kell hoznunk.

Az Emma évszázada regényciklus első kötetében egy különleges, erős asszonyt ismerünk meg, aki, ha sok viszontagság után is, de megtalálja a boldogságot.

A trilógia részei:
Emma szerelme
Emma fiai
Emma lánya

© 2017, 2021, 2023 Fábián Janka

© 2017, 2021, 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítókép © Jan Bickerton / Trevillion Images

Harmadik kiadás – 2017-ben és 2021-ben megjelent

az Emma évszázadai című kötetben

ISBN 978-963-604-273-8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Az első kiadások szövegét szerkesztette
Pereszlényi Helga és V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia, Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nagymamám emlékének

Első fejezet

1907 nyara

Emma elgondolkodva hajolt a kényelmetlen asztalka fölé a félhomályban. Az arca gondterhelt volt, és az irónja végét rágcsálta. A vonat zakatolása sem segített; nemcsak kényelmetlen volt így írni, de az ütemes kattogás a gondolatait is folyton elterelte. Végül felsóhajtott, és írni kezdett.

1907. július 7., hajnal

A naplóm első bejegyzése rendkívül fontos. Ezért elhatároztam, hogy valami nagy jelentőségű eseménynek kell bekövetkeznie, hogy tollat ragadjak. 1907. július 7-e van, ami önmagában is egy varázslatos dátum (három hetes egymás mellett – mágikus szám!). Ráadásul Budapest felé robogunk az Orient expresszen Papával – vagyis Apával (jobban szereti, ha így – à la hongroise{1} – nevezem őt). Drága öreg Apa! Tőle kaptam ezt a naplót, még januárban, a születésnapomra – csaknem fél éve. Aggódom érte. Olyan fáradtnak és szomorúnak tűnik, pedig azt hittem, örül, hogy hazautazunk. Persze, hét évvel ezelőtt azért mentünk el innen, mert szörnyű dolgok történtek…

Na tessék! Emma összecsapta a vékony, bőrfedeles könyvecskét. Elsőre valami vidámat, nagyszerűt akart beleírni a szép, bőrkötésű naplóba, amit idén születésnapjára kapott az édesapjától. Nem sokkal azelőtt kijelentette, hogy író akar lenni, mint Jane Austen, Louisa May Alcott vagy éppen George Sand (magyar írónő hirtelen nem jutott eszébe). Papa ekkor kinevette, de végül a születésnapjára meglepte őt ezzel a gyönyörű kis könyvvel. Vallay Emma, a tizennégy éves írójelölt, ujjongva vette a kecses kis holmit a kezébe. Illatos, bordó bőrfedele volt, óarany mintázattal, krémszínű, tükörsima lapokkal. Olyan szép és tökéletes volt, hogy egyszerűen nem lehetett hétköznapi történéseket megörökíteni benne. Ezért azóta nem is írt bele semmit, pedig ez már csaknem fél éve történt. Valami olyasmire várt, ami méltó rá, hogy a csodálatos, puha tapintású könyvbe belekerüljön. Eredetileg akkor akarta elkezdeni, mikor már Budapesten vannak, de olyan izgatott volt, hogy nem tudott elaludni, a vonat ringatása és ütemes zakatolása ellenére sem. Az ablakon kinézve nem látta a tájat, csak a saját tükörképét, mivel odakint koromsötét volt. Majd rájött, hogy éjfél után már július hetedikét írnak, ezért úgy döntött, hogy a számok csodás egybeesése és a luxusvonaton való utazás izgalma együtt talán megfelelő alkalom arra, hogy elkezdje a nagy becsben tartott naplót – ezenkívül érezte, hogy az élete is hamarosan nagy fordulatot fog venni, és a várakozás szinte a torkában lüktetett. De miért van az, hogy a régi borzalmakat emlegeti, rögtön az első bejegyzésben, pedig azokat örökre ki akarta törölni az emlékezetéből?

Papa (vagyis Apa! – ejnye, nem szabad elfelejtenie) márciusban rukkolt elő azzal váratlanul, hogy haza szeretne jönni. Méghozzá végleg. Emma meglepődött, és először lelkesedett az ötletért, mivel nagyon szeretett utazni. Majd később jobban belegondolt: végleg? Így örökre el fogja veszíteni a kanadai barátait. Hét éve éltek az észak-amerikai országban, Montreal város mellett egy kis francia nyelvű faluban, Montcolline-ban. Emma ott járt iskolába, és a kezdeti nehézségek után nagyon megszerette a kis, faszerkezetű, zöldre festett ormú épületet, a társait, a tanítónőjét, Mademoiselle Claire-t és a házukat is, ahol a hosszú kanadai télben Papa a kandalló előtt magyar könyvekből olvasott neki. Sok ezer mérföldnyire a hazájától Emma Jókain, Petőfin, Aranyon, Jósikán és a többi híres magyar írón nőtt fel. Kezdetben hiányoztak neki az otthoniak, különösen a kedves Éva néni, Papa réges-régi barátnője, aki Maman{2} halála után vigyázott rá egy nyáron keresztül, ám mivel alapjában véve könnyed, barátkozó természetű volt (no meg a remek francia nyelvtudásának köszönhetően), hamar beilleszkedett. Most megint nehéz volt a búcsú, de mikor már a hajón, majd a vonaton voltak, a bánat helyét átvette az örömteli izgalom – Emma az apjával gyakran utazgatott, ám a szülőföldjén már nagyon régen, hétéves korában járt utoljára.

A kislány az azóta eltelt hét év alatt gyönyörű bakfissá cseperedett, és gyakran észrevette, hogy Papa könnyes szemmel néz rá. Mikor visszanézett rá, a férfi mindig sietve elkapta a tekintetét, és a lány tudta, hogy ilyenkor Mamant, az édesanyját látja benne. A világszép, fiatal feleségét, akit abban a végzetes évben, a huszadik század első esztendejében veszített el. Emma tudta, hogy nagyon hasonlít a szép Bellára. Nem emlékezett tisztán az arcára – hiszen még csak hétéves múlt, amikor az asszony meghalt –, csak egy-egy benyomásra: a haja színére, illatára, a ruhája suhogására, a kacagására. A fényképeken azonban megfigyelhette Bella alakját és arcvonásait. Sokszor álldogált a tükör előtt, és figyelmesen, szinte tudományos aprólékossággal tanulmányozta az édesanyja és a saját külsejét. Látta, hogy első látásra megdöbbentő a hasonlóság. De csak első látásra. Ha valaki jobban szemügyre vette őket, láthatta, hogy Emma arcvonásai kifinomultabbak, klasszikusabbak. Apjától örökölte ezt, akit fiatalkorában „Rómainak” hívtak.

Tudta, hogy a haja és a szeme színe, amit sajnos a fekete-fehér fényképek nem örökítettek meg, ugyanolyan volt, mint az édesanyjáé. A gesztenyebarna, vörösben játszó, hullámos haj és a hatalmas, sötétkék szempár. Orruk és szájuk is szinte ugyanolyan formájú volt: kedves, fitos orr és kissé nagy, de szép formájú, érzéki ajkak. Mégis, Emma vonásai valahogy visszafogottabbak, zárkózottabbak voltak. Talán magasabb homloka és kicsivel nagyobb, tiszta tükrű szeme miatt. Emma örült a hasonlóságnak, és tudta magáról, hogy nagyon szép, de ennek ellenére nem volt hiú. Szerencsés természete folytán a szépsége inkább szerénységgel párosult, ami azonban nem jelentette azt, hogy szégyenlős is lett volna. Tudta, hogy ha megjelenik valahol, azonnal jelentős figyelem irányul rá. Élvezte ezt, de nem élt vissza vele.

A lánynak sejtelme sem volt, Papa miért döntött hirtelen úgy, hogy hazaköltöznek. Az utóbbi időben a férfi fáradtnak, nyugtalannak tűnt, de Emma hiába faggatta, Vallay Zoltán mindig csak annyit válaszolt:

– Semmi bajom, kiscicám.

Pedig nagy volt a baj. Zoltán nem volt már túl fiatal, ötvennégy éves múlt. Emma késői gyermek volt, akit negyvenéves korában kapott ajándékul a Gondviselőtől. Utolsó évei egyetlen öröme: gyönyörű, kedves, okos… De vajon mi lesz vele? Zoltán halálos beteg volt. Rejtélyes rosszullétei régóta kísértették, ám sokáig tartott, míg végül kivizsgáltatta magát. Az orvosai közölték vele, hogy az agyában egy daganat burjánzik, ami műthetetlen és gyógyíthatatlan. Kíméletesen, de egyértelműen tudatták vele azt is, hogy jobban teszi, ha a hátralévő idejében – ami már csak talán néhány hónap – elrendezi a dolgait. Vagyis gondoskodik a szerettei jövőjéről, amíg még nem késő. Zoltán ekkor döntött úgy, hogy visszaviszi kislányát rég elhagyott hazájába, pedig azt hitte, hogy soha többé nem fogja viszontlátni a magyar hont. Nem volt könnyű döntés, hiszen annak idején megfogadta, hogy soha többé nem teszi be a lábát az országba, de Emma érdekében képes bármit elviselni. Itt nincs senkijük, és Emmának szüksége lesz valakire, aki szereti és gondoskodik róla, amíg fel nem nő, és a maga lábára nem áll. Zoltánnak Magyarországon sem voltak már rokonai, de azonnal eszébe jutott egykori szerelme, Éva. Az asszony kicsi korában nagyon szerette Emmát, alig akarta elengedni, mikor elutaztak… Azóta sok idő eltelt, de talán hajlandó befogadni a lányt. A régen történtek ellenére, vagy talán éppen azért.

Zoltán jól érezte magát Kanadában, és sajnálta, hogy el kell hagynia azt az országot, ahol hét esztendeje otthonra talált. Itt elég messze volt Magyarországtól, a rossz emlékektől, és minden: a táj, az emberek, a házak is teljesen mások voltak. Pénz, az örökségének és a svájci bankszámláinak köszönhetően, elegendő állt rendelkezésére, de ő inkább szerényen élt. Régi szenvedélyének áldozva festőiskolát alapított Montcolline-ban, és művészeti újságokba írogatott. Emmától nem tagadott meg semmit, de szerencsére a lánynak nem voltak különleges igényei. Születésnapjára és karácsonyra is mindig csupán könyveket kért. Zoltán örült ennek, de kissé furcsállotta, hogy Emmát láthatólag nem érdekelték a ruhák, cipők, szalagok és egyéb hasonló csecsebecsék, amelyek minden más vele egykorú lányt lázba hoztak. Persze örült annak, ha apja meglepte valami ilyesmivel, de Zoltán érezte, hogy az egyetlen ajándék, amit értékelni tudott, a könyv volt.

Furcsa egy teremtés – még szerencse, hogy ilyen szép –, töprengett az apa. Kár, hogy nem éri meg, hogy meglássa, mi lesz belőle. Vajon tényleg írónő? Mikor lánya ezzel állt elő, kinevette, de azóta sokat gondolkodott ezen, és valóban lehetségesnek tartotta. Emma érzékeny, gazdag képzelőerővel megáldott leány. Már kisebb korában is folyton érdekes történeteket talált ki. Mennyit mulattak rajta! No de majd meglátjuk. Vagyis meglátják mások, sajnos.

– Papa, mindjárt megérkezünk!

– Mondtam, hogy szólíts Apának. Itt, Magyarországon a nagyapákat nevezik Papának.

– Jaj, bocsánat! – Emma tréfásan a szája elé kapta a kezét. – De te akár a nagyapám is lehetnél – tette hozzá kuncogva.

Zoltán összerezzent. Milyen kegyetlenek tudnak lenni a gyerekek! Végül is igaza van, csak hát kicsit rosszulesik ez tőle. A férfi még mindig jóképűnek számított, a pusztító betegség alig látszott meg rajta. Haja régóta hófehér volt, de pont fordítva őszült, mint mások, így a halántéka még szinte teljesen fekete maradt. Néhány éve szakállt növesztett, ami méltóságteljes külsőt kölcsönzött neki. Arca alig ráncosodott, és vonásai még mindig ugyanolyan büszkék, szabályosak, klasszikus szépségűek voltak, mint egykor, amikor „Rómainak” nevezték. Sötétbarna szeme azonban már nem csillogott olyan élénken, mint fiatalabb korában, inkább valami fémes fáradtság és lemondás látszott benne. Emma elsősorban emiatt aggodalmaskodott. Látta az apja arcán, hogy valami nincs rendjén. Ám egy idő után nem faggatózott tovább. Tudta, hogy Papa (vagyis Apa!) úgyis elmond neki mindent, amikor eljön az ideje.

– Képzeld, Apa, éjszaka elkezdtem a naplómat.

– Nocsak. Éjszaka? Miért nem aludtál?

– Nem tudtam. De már megbántam, hogy elkezdtem…

Emma elhallgatott, és ijedten nézett a férfira. Igazán nem mondhatta el Apának, hogy szinte akarata ellenére az 1900-as esztendő eseményei kerültek papírra. Most nem, amikor ilyen összetörtnek és fáradtnak látszik. Szerencsére Zoltán már nem figyelt rá, mivel a vonat begördült a budapesti pályaudvarra. Emma kíváncsian nézett ki az ablakon.

Az Orient expressz érkezése valóságos szenzáció volt Budapesten. Rengetegen várták az állomáson a vonatot, amely a varázslatos, irigyelt Nyugat levegőjét hozta magával. Sokan csak kíváncsiskodók voltak, néhányan az ismerősük vagy szeretteik érkezését lesték, elegáns dámák és urak, a különleges alkalomhoz illő öltözetben. Csak úgy nyüzsögtek a hordárok, a szolgák, valamint a különböző szállodák alkalmazottai. Emma kapkodta a fejét, annyi volt a látnivaló. Párizsban szálltak fel a vonatra, a francia főváros azonban sokkal kevésbé érdekelte őt, mint Budapest – a csodás, ragyogó, fiatal Budapest, nem az öreg Párizs, amit már különben is sokszor látott. Hatéves koráig ott élt, és később, mikor már Kanadában laktak, néha meglátogatták francia nagymamáját, Mémé Corát. Apa intett a hordároknak, akik felrakták a csomagjaikat egy konflisra, majd ők is felszálltak.

1907. július 7., délelőtt

Itt vagyunk hát. Megérkeztünk a szállodába Apával, amelynek az ablakából egyenesen a Dunára lehet látni. Milyen hatalmas ez a folyó! Így élt az emlékeimben is, de azt hittem, csak azért, mert akkoriban még nagyon kicsi voltam. De most látom, hogy valóban óriási és méltóságteljes. Sokkal nagyobb a Szajnánál – vagy háromszor olyan széles. Alig várom, hogy sétáljunk egyet a partján, de azt hiszem, Apának pihenőre van szüksége. Nem is nyaggatom őt, egyelőre beérem azzal, hogy az ablakból nézelődöm…

Az utcákon villamosok csilingeltek, rikkancsok kiáltoztak, párocskák és családok sétáltak kiöltözve, egymásba karolva, matrózblúzos kisfiúkkal és fodros szoknyás, szalmakalapos kislányokkal a napos nyári délelőttön. A Dunán fehér sétahajók ringatóztak, valahonnan cigányzene szólt. Milyen csodálatos!

– Emmuskám, gyere csak ide! – szólt Zoltán az ablakban bámészkodó lánynak.

– Tessék, Apa!

Zoltán elmosolyodott. A lány megnyomta az „Apa” szót, és minden porcikájából sugárzott, hogy igyekszik az apja kedvében járni. Milyen kedves!

– No, hogy tetszik Budapest?

– Gyönyörű, csodás! – lelkendezett Emma. – Ugye itt maradunk? Hol fogunk lakni?

– A naplódat írtad?

– Igen, de valahogy nem az igazi. Nem kellett volna még elkezdenem. Nem tudom még szavakba önteni, amit érzek.

– Majd belejössz, kicsim. Elég időd van.

– Igen, de ez az idő soha nem jön vissza többé. Ezek a pillanatok most vannak, azután elillannak, huss – kezével színpadiasan intett, öreg francia nevelőnőjét, Madame Peyrou-t utánozva. – Hol fogunk lakni, Apa?

– Éppen erről szeretnék veled beszélni. Emlékszel Balatonkörtvélyesre?

Emma arcáról lehervadt a mosoly, és döbbenten nézett az apjára. A szája elé kapta a kezét, mert kis híján felsikoltott. Egy szempillantás alatt elszállt jókedve. Hogy emlékszik-e? Ki tudná elfelejteni azt a helyet, azok után, ami ott történt. Hasztalan próbálta kiverni a fejéből, pedig hét éve szeretné! Csak nem akar Apa visszamenni oda? Az lehetetlen!

Zoltán látta lánya arcán kérdésére a választ. Tudta, hogy ez kényes téma lesz, ám nem kerülgetheti tovább a forró kását. Hamarosan kifut az időből.

– Akkor emlékszel Éva nénire is. Valamikor nagyon szeretted őt, ugye?

Emma szó nélkül átölelte az apja nyakát. Majd kisvártatva válaszolt:

– Én csak téged szeretlek, Apa. Ugye, nem akarsz odamenni? Kérlek, ne! Maradjunk itt, Budapesten.

– Kislányom, szeretném meglátogatni Éva nénit.

Emma hallgatott. Éva nénit szívesen viszontlátta volna. Csak oda ne kelljen visszamenni!

– Nem jöhetne Éva néni ide?

Zoltán elnevette magát.

– Ugyan, ne butáskodj! Miért jönne ide? Nem is tudja, hogy itt vagyunk.

– Én nem akarok oda visszamenni!

Zoltán maga felé fordította a lányát, és a szemébe nézett.

– Kicsim, tudom, milyen nehéz idők voltak azok. Nekem is, hidd el. De olyan sok év eltelt azóta. Szerintem jót tenne mindkettőnknek, mindhármunknak, ha visszamennénk oda. Éva néni nagyon örülne. És én is.

Emma összeharapta a száját. Majd alig hallhatóan mondta:

– Jól van. De nem maradunk ott, ugye?

Zoltán sóhajtott. „Egyelőre érjük be ennyivel” – gondolta.

– Csak meglátogatjuk őt. Meglátod, jól fogod érezni magad. És ott van még a kedves János bácsi. A vizsla is, ha még él. Hogy is hívták? És… a többiek – elmosolyodott, megrázta a lány vállát. – De csak holnap reggel indulunk. Ma még sétálunk egyet a Dunakorzón, megvacsorázunk egy étteremben. Jó lesz, kiscicám?

1907. július 8., reggel

Visszamegyünk Balatonkörtvélyesre. Apa viszont akarja látni Éva nénit. Vele én is szívesen találkozom, de mi lesz, ha ő is ott van? Apa nem tudja, és Éva néni sem, amit én tudok róla. De ő tudja! Tudja, hogy ő az oka mindennek. Ó, miért is nem halt meg abban a tűzben! Nem szép ilyet kívánni, de nem tudom, hogy leszek képes megint egy levegőt szívni vele. Gyűlölöm, gyűlölöm! Még jobban gyűlölöm, mint egykor. Egyszerűen levegőnek fogom nézni. Már hétéves koromban is így tettem, hát most is így teszek majd. Azt hittem, azt reméltem, hogy soha többé nem kell viszontlátnom. Mindegy, Apa kedvéért kibírom valahogy. Érzem, hogy ez a találkozás valamiért nagyon fontos neki. Olyan, mintha búcsúzni akarna a régi barátoktól. Édes istenem, már megint miket írok összevissza!

Emma ismét összecsapta a napló fedelét, és maga elé bámult. A rossz előérzet megint úrrá lett rajta. Miért akart Apa visszajönni Magyarországra? Miért akar Éva nénivel találkozni? Miért nem mond el neki semmit? Olyan nyugtalanító ez az egész!

• • •

A gőzös ráérősen zakatolt a Balaton felé. A déli parton haladtak végig, egészen Szántódig, ahonnan komppal fognak átmenni Tihanyba, majd onnan kocsival tovább Körtvélyesre. Emma szótlanul nézelődött. Zoltán néha megpróbált beszédbe elegyedni vele, de a lány csak tőmondatokban válaszolt. Máskor mindig nagyon élvezte az utazást, bárhová is mentek együtt, most azonban feszült volt, és sápadt az izgalomtól. Zoltán megértette, milyen viharok dúlhatnak a lány fiatal szívében, és tapintatosan hallgatott. Neki is volt min gondolkodnia. Az első találkozás Évával annyi év után életbe vágóan fontos lesz. Nem értesítette előre az asszonyt, így valódi meglepetés lesz az érkezésük. Eredetileg úgy tervezte, hogy felad egy táviratot, de sehogyan sem tudta volna azt megfogalmazni. Különben is, egy távirat olyan szikár, személytelen. Jobb lesz így, ha meglepik őt, még ha talán felkészületlenül is éri az asszonyt a találkozás. Kicsit nyugtalanította, hogy mi lesz, ha nem találják otthon, de elhessegette magától a gondolatot. Majd akkor ráér emiatt aggódni.

Tihanyban betértek ebédelni egy kedves, kicsi, tipikusan balatoni vendéglőbe, ahol piros kockás terítő volt az asztalon, és minden illatozott a halászlétől, valamint a számtalan fajta, zamatos fehér- és vörösbortól. Zoltán halászlét rendelt mindkettőjüknek, ám Emma csak kevergette az ételt. Végül a puha, fehér kenyeret elcsipegette, a levest viszont áttolta az apja elé.

– Nem tudom megenni, Apa.

– Én sem. Sebaj, majd legközelebb. Muszáj egyszer megkóstolnod a balatoni halászlét. Nincs párja az egész világon!

Emma nem válaszolt, mint ahogy egész úton elengedte a füle mellett az apja hasonló megjegyzéseit. Mintha még életében nem evett volna halászlét! Igaz, hogy régen volt, mikor hónapokat töltött itt, de nagyon is jól emlékszik rá. Apa úgy tesz, mintha életében először járna Magyarországon és a Balatonnál. Pedig még erre a kisvendéglőre is emlékszik – egyszer jártak itt Éva néniékkel. Mintha ugyanígy látta volna a tavat is a kis árnyas teraszról, és még az illatok is ugyanilyenek voltak. Talán még a vén, hegedűs cigány is ugyanaz volt, aki most álmosan ült egy sarokban, a legyeket hessegetve.

Zoltán már a feketénél tartott. Az ő étvágya sem volt a régi; azelőtt könnyedén elbánt volna a két tányér remek halászlével, különösen egy ilyen hosszú böjt után. Talán a betegség teszi, vagy talán az ő gyomra is összeszűkült a látogatás gondolatára? No, jobb, ha indulnak, és nem töri a fejét ilyesmiken.

Balatonkörtvélyes álmos, poros kisváros volt a magyar tenger északi partján. Ősidők óta szőlő- és bortermeléssel foglalkoztak az emberek – a körtvélyesi borok messze földön híresek voltak, különösen a fehér, muskotályos fajta –, ám emellett az 1870-es évektől kezdve viszonylag pezsgő fürdőélet alakult ki. Azért csak viszonylag, mivel a Balatonfüred és Keszthely között elhelyezkedő Körtvélyes idővel alulmaradt a Balaton északi fővárosa címért való küzdelemben a két nagyobb, gazdagabb és híresebb helységgel szemben. Egy időben – úgy egy-másfél évtizedig – fellendült a kisváros nyaralóélete, és jó néhány új villát építettek itt a budapesti jómódú polgárok. Méghozzá olyan villákat, amelyek kertjéből egyenesen a vízpartra lehetett jutni – ezt a luxust a fent említett két nagyobb városban már nem engedhették meg maguknak az újonnan érkezettek. Ám egy idő után rájöttek, hogy az itteni társasági élet, valamint a szórakozási lehetőségek jóval korlátozottabbak, így a fejlődés, amilyen gyorsan jött, úgy abba is maradt, különösen a filoxérajárvány éveiben, amikor a szőlőtermelés is szinte teljesen megszűnt az egész Balaton-felvidéken. Volt azonban néhány hűséges család – mint például Kóthay és Vallay tábornokék –, akik minden évben visszajártak Körtvélyesre.

Zoltán szívéhez mindig is sokkal közelebb állt a balatoni kisváros, mint a szülővárosa, Budapest. Most is csak akkor érezte úgy, hogy hazaérkezett, amikor megpillantotta az első fehérre meszelt házat, a pincét és a szőlőtőkéket. Budapestre alig ismert rá hét év után, annyi új épület nőtt ki a földből (mint például a szép, de kissé hivalkodó új Országház), itt azonban mi sem változott. Pontosan ugyanilyenek voltak a házak, az utcák, még az egyik küszöbön lihegve heverésző kuvasz is, amikor réges-régen kamaszként szüleivel és barátjával itt nyaralt.

Ahogy közeledtek a nyitott, könnyű fogatban a Kóthay-villához, Emma szíve egyre jobban összeszorult. Pedig még magának sem nagyon merte bevallani, hogy titokban örül, hogy viszontláthatja Éva nénit. Ez valójában csak akkor tudatosult benne, amikor már begördültek a kisváros utcácskáiba, az egymásra boruló platánok sűrű lombkoronája alá, és megpillantotta az ismerős házakat. Kíváncsian nyújtogatta a nyakát, mikor a Petőfi utca (a városka főutcája) sarkára értek. Úgy emlékezett rá, hogy innen már látni a házat. Igen, ott van! Az évszázados fák között előbukkantak a Krisztina-lak rozsdavörös falai (a korabeli szokás szerint a városban női neveket adtak a villáknak; ezt idősebb Kóthay Gábor édesanyjáról, Thuróczy Krisztináról nevezték el, akinek egykor férje építtette ezt a nyári lakot). Emma szeme könnybe lábadt, és látta, hogy az édesapja is elérzékenyült. Itt vannak hát újra! Vajon mit fog szólni Éva néni, hogy ilyen váratlanul és hívatlanul betoppannak? Apa igazán értesíthette volna őt. Vagy talán félt a visszautasítástól?

A fogat megérkezett a kapu elé, ahol Apa kifizette a kocsist. Nem volt sok csomagjuk, a bőröndök nagy részét Budapesten hagyták egy csomagmegőrzőben. Emma biztos volt benne, hogy legfeljebb egy éjszakát maradnak. Annyit igazán ki lehet bírni a jó öreg Apa kedvéért, nem igaz? A kapu zárva volt, ezért becsöngettek. Kisvártatva kinyílt az ajtó, és egy fekete ruhás, zömök férfialak jelent meg, aki rövidlátóan hunyorogva fürkészte a hívatlan vendégeket. Emma azonnal felismerte és magában felujjongott: János bácsi! Kóthayék öreg, hűséges inasa annak idején mindig nagyon kedves volt hozzá, akár egy nagyapa. Emmának a hét év alatt gyakran eszébe jutott János bácsi nyájas, öreg arca, és ahogy könnyezett, mikor elbúcsúzott tőle. Vajon megismeri őt? Apát biztosan, ő kevesebbet változott. János bácsi habozva, kezében egy hatalmas kulcscsomót csörgetve megindult a kapu felé. Félúton megtorpant – ekkor ért annyira közel hozzájuk, hogy ki tudta venni a vendégek arcát.

– Szentséges isten, a Vallay nagyságos úr!

– Jó napot, János!

– És az Emma kisasszony! Istenem, hogy megnőtt!

– Itthon van a nagyságos asszony?

– Igen. Kicsit lepihent ebéd után. Istenem, hogy meg fog lepődni!

– Még ne szóljon neki, János, kérem. Hadd pihenjen. Addig mi leülünk Emmával itt az udvaron. Nem akarunk alkalmatlankodni, különösen, hogy nem értesítettük őt az érkezésünkről.

Eközben János kinyitotta a kaput, és beengedte őket. Most, hogy csupán egy lépésre állt Emmától, megállt, és tátott szájjal bámulta a lányt. Zoltán elmosolyodott. Emma szépsége gyakran volt hasonló hatással az emberekre. Szegény János bácsi is meglehetősen ostoba képet vágott, és szemmel láthatóan a felét sem hallotta meg annak, amit Zoltán mondott neki. Ekkor hirtelen ugatás hallatszott. A kert felől csaholva megjelent egy magyar vizsla, aki olyan euforikus boldogsággal ugrott rá a lányra, hogy kis híján ledöntötte a lábáról. Emma kacagott, és szeretettel simogatta a kutya fejét:

– Zsömle, Zsömle, hát te vagy az? Nem felejtettél el?

Mikor a vizsla, a lány régi barátja, kicsit lecsillapodott, Zoltán újra az inashoz fordult.

– Nos, János, akkor mi leülünk egy kicsit itt a kerti asztalnál. Megvárjuk, amíg felébred a nagyságos asszony.

– Jaj, dehogyis! Majd ellátná a bajomat, ha megtudná, hogy így fogadtam magukat! Jöjjenek be, rögtön szólok neki!

Beléptek a hűvös előszobába, majd János a szalonba vezette őket. Itt sem változott az égvilágon semmi: a bútorok, a képek a falon, még a könyvek a polcokon is pontosan ugyanott voltak. Emmának, mióta megérkeztek a városkába, folyamatosan az volt az érzése, mintha itt megállt volna az idő. Látszólag még János bácsi sem öregedett egy napot sem. Elég kísérteties érzés volt, bár egyúttal megnyugtató is. Emma rápillantott az apjára, és látta, hogy őbenne is hasonlóan ellentmondásos érzések viaskodhattak. Zoltán a nappali másik végében álló zongorát bámulta. Annak idején Bella, a felesége sokat játszott ezen a hangszeren. Még arra is emlékezett, hogy alapos hangolásra szorult, amit Bella a maga bájosan keresetlen stílusában hozott a háziak tudomására. A férfi elmosolyodott. Ekkor sietős léptek hangját hallották közeledni.

– Zoltán?

Mindketten megfordultak. Éva megállt az ajtóban. Csak valami könnyű nyári pongyolát kapott magára, így szaladt le, amikor János bekopogott hozzá, és hitetlenkedő arckifejezéssel elújságolta neki, kik vannak itt. Tényleg hihetetlen, hogy ennyi év után… De mégis, micsoda öröm, hogy itt vannak. Hiszen olyan, de olyan magányos volt az utóbbi években! Ez a karcsú, szépséges teremtés pedig csak nem a kis Emma? Igen, csakis ő lehet – hány éves is, tizennégy? Vagy tizenöt? Mennyire hasonlít szegény Bellára! Zoltán odalépett az asszonyhoz, és kezet csókolt neki.

– Szervusz, Éva. Emma, köszönj Éva néninek!

Mi ütött ebbe a lányba, eddig soha nem kellett így rászólni?! Emma lába mintha földbe gyökerezett volna, de néhány pillanat múlva összeszedte magát.

– Kezét csókolom! – a lány illedelmesen pukedlizett.

– Isten hozott benneteket!

Éva közelebb lépett Zoltánhoz. Egymás szemébe néztek. Mennyi év eltelt, és még mindig megdobbant a szíve a tekintetétől. Bűntudatosan sütötte le a szemét, arca pedig elpirult, akár egy elsőbálozó leánynak. Már csak ez hiányzott! Lassan már ötvenéves lesz, és még mindig így elvörösödik az egykori udvarlója tekintetétől. Talán mégis fel kellett volna venni valami rendes ruhát e helyett az ócska pongyola helyett. Zoltán, mint mindig, most is olyan, mintha skatulyából húzták volna ki.

– Gyertek, foglaljatok helyet. Mindjárt szólok Jánosnak, hogy készítsen kávét. Ha nem haragszotok, én most megyek, átöltözöm. Érezzétek magatokat otthon.

1907. július 8., este

Megérkeztünk Balatonkörtvélyesre. Nem is olyan borzasztó ez a látogatás, mint gondoltam. Éva néni csodálatos! Éppen olyan gyönyörű és kedves, mint egykor. Először egy kicsit zavarban voltam, de ő azonnal úgy beszélt velem, mintha csak tegnap este váltunk volna el. Itt úgy is néz ki minden, mintha ez a hét év el sem telt volna. Még Zsömle is megvan, az egykori vizslám, aki azóta megnőtt, és János bácsi szerint megöregedett. Kutyáknál nagy idő a hét év! Mégis azonnal megismert, és attól kezdve folyton a nyomomban van. Most a régi szobámban ülök, amelynek az ablakából egyenesen a Balatonra látni. Nagyon szép kis szoba, de Éva néni szerint évek óta nem használta senki. Nos, ez nem látszik meg rajta – minden rendes és tiszta, pedig nem is tudták, hogy ma érkezünk. Éva néni és Apa lent beszélgetnek a kertben. Nem mondták, hogy ne zavarjam őket, de tudom, hogy annyi év után rengeteg mondanivalójuk lehet egymásnak.

Annak nagyon örülök, hogy minden jel szerint ő nincs itthon. Fogalmam sincs, hol lehet, de remélem, minél messzebb innen, és hogy nem is bukkan fel, amíg itt vagyunk. Akkor minden tökéletes lesz. Miért is féltem ettől a látogatástól annyira?

– Éva, kedvesem, én meg fogok halni.

Zoltán ezt olyan hangon mondta, mintha csak azt közölné, mikor indul a vonata. Éva döbbenten nézett rá. Most, hogy kijöttek a napfényre, látta, milyen elgyötört és fakó az arca. Csak nem beteg? Megpróbálta tréfával elütni a dolgot.

– Hát persze hogy meg fogsz halni. Mindenki meghal egyszer, ha nem tudnád.

– Most nincs kedvem tréfálkozni. Bocsáss meg, talán nem jól fogtam hozzá. De fogalmam sincs, hogy fog hozzá az ilyesmihez az ember.

– Hogy fog hozzá az ember, mihez? – Éva kihívóan nézett a férfira, de ő kerülte a tekintetét.

– Hogy közölje az utolsó kívánságát.

– De hát mi van veled, Zoltán? Miféle utolsó kívánságról beszélsz? Hát ezért jöttél ide?

Éva egyre jobban megrémült a férfi arckifejezésétől. Látta, hogy tényleg komolyan beszél. De bosszantotta is a dolog. Hiszen hét év alatt egyetlen sort sem írt, most meg egyszerre előbukkan a semmiből, mint egy kísértet. Szó szerint, hiszen olyan sápadt, mint egy hazajáró lélek.

– Halálos beteg vagyok. Agydaganat. Az orvosaim szerint már csak hónapjaim vannak hátra. Bármelyik pillanatban összeeshetek, és meghalhatok, vagy kómába eshetek. Ezért nincs időm köntörfalazni. Kérlek, hallgass végig, és ne szólj közbe.

Éva bólintott. Zoltán hálásan nézett rá. A fák lombjai közül rájuk sütött a nap, és megragyogtatta az asszony haját. Mostanra átöltözött, és a haját is úgy fésülte, ahogyan mindig is a legjobban állt neki. Zoltán most látta csak, hogy az aranyszőke szálak közé egy-egy ezüst is keveredett. De milyen szép volt még mindig!

– Emmáról van szó.

– Gondoltam.

– Azt mondtad, nem szólsz közbe. Látod, már megint veszekszünk, mint régen. Szóval, Emma mit sem tud a betegségemről. Szerintem sejt valamit, de nem kérdezősködik. Isten áldja meg érte! Remek kislány, és biztos vagyok benne, hogy bátran fogja viselni a csapást. De szüksége lesz valakire, aki mellette áll, hiszen valójában még gyerek. Emlékszel, hét évvel ezelőtt magadnál akartad tartani, amikor bejelentettem, hogy elutazom, és őt is magammal viszem. Ebbe akkor nem egyezhettem bele, mert én vagyok az apja, és mellettem volt a helye. És még más miatt sem…hiszen tudod. Ám most megváltozik a helyzet. Ha én már nem leszek, te vagy az, aki a legközelebb áll hozzá, akit egykor nagyon szeretett. Rád bízhatom? Ő a legnagyobb kincsem a világon.

Zoltán szinte egy szuszra mondta el mindezt, miközben a cipője orrát nézte. Most azonban rátekintett az asszonyra, aki szótlanul állt előtte.

– Talán üljünk le! – mondta végül Éva, a kerti székekre mutatva. – Kényelmesebben tudunk így beszélgetni.

Zoltán nem mozdult.

– Elvállalod, Éva? Rád bízhatom Emmát? Mondd meg, az istenért! Ha nemet mondasz, gyorsan ki kell találnom valamit. Lassan kifutok az időből.

– Leülnél végre, drágám? – mondta Éva, aki már helyet foglalt a fonott nádszéken.

Zoltán is leroskadt az asszonnyal szemben, és kétségbeesett tekintettel nézett Évára. Eddig még nem is fordult meg a fejében, hogy esetleg visszautasíthatja – vagy talán nem mert erre gondolni. Miért ilyen kimért vele? Talán haragszik rá, és így áll bosszút – de hiszen most nem róla van szó, hanem Emmáról. Ő igazán nem tehet semmiről.

– Persze hogy elvállalom őt – mondta végül Éva halk, nyugodt hangon –, tudod, hogy már hét évvel ezelőtt is megtettem volna. Csak azt sajnálom, hogy eddig vártál ezzel a látogatással. Hogy egy sort sem írtál Kanadából. Tudtam, hogy ott vagy, bár lehet, hogy te el akartad titkolni. Emmuska eleinte írt néhány kedves, gyermekes levelet, beszámolt az iskolájáról, az új barátairól, tőled azonban semmi sem érkezett. Pedig annyira vártam! Olyan magányos voltam ezekben az években.

– És a fiad?

Éva elkapta a tekintetét. Zoltán azonban így is látta, hogy könnybe lábadt a szeme.

– Ő most Párizsban él. Már hat éve. Nagyon sikeres, legalábbis azt írja. Nem akar hazajönni, inkább azt szeretné, hogy én költözzem oda. Én azonban nem tudnék ott megszokni. Nem tudnám elhagyni a hazámat.

Zoltán hallotta a hangjában a szemrehányást. Halkan mormolta:

– Nem minden ember egyforma. Akkor is szeretheted a hazádat, ha nem itt élsz. Megnősült már a fiad?

Éva észrevette, hogy Zoltán nem mondja ki Gábor nevét.

– Ó nem! Hiszen tudod, a baleset után… Bár szerintem így is egészen jóképű, a sebhelyek ellenére is. Szavamra az! Mikor mosolyog, szinte nem is látszik, hogy az arca…

– Attól még megnősülhetett volna. De még mindig nem késő. Hány éves is?

– Huszonhét. Igen, én is reménykedem még benne, hogy megérem az unokáim születését. Még ha csak hébe-hóba láthatom is őket. De térjünk vissza Emmára.

– Igen. Természetesen már megírtam a végrendeletemet, csak a gyám nevével kell kiegészíteni. Aki te leszel, csak nem akartam előre beleírni a szövegbe.

Éva szomorkásan elmosolyodott. Ezek szerint Zoltán mégsem volt annyira biztos a dolgában.

– Mindenemet Emma örökli, ez magától értetődik, de a nagykorúságáig, vagy amíg férjhez nem megy, te kezeled a vagyonát. Nem fog szűkölködni, elegendő pénzem van, és jól fialnak a bankbetétjeim. Nem kell majd szégyenkezni a hozomány miatt sem.

– Emma olyan gyönyörű, hogy hozomány nélkül is minden ujjára találhat kérőt.

– Azért nem árt, ha a szépség némi vagyonnal párosul. No meg, Emma elég nehéz eset. Majd lesz alkalmad megtapasztalni!

– Mikor akarod neki elmondani?

Zoltán nagyot sóhajtott. Ez a legnehezebb az egészben, még a közelgő halál gondolatánál is nehezebb. Hogyan mondja el egyetlen lányának, hogy nemsokára itthagyja őt? Maga előtt látta Emma nyílt, kérdő tekintetét, amelybe belenézve egyszerűen lehetetlen volt hazudni, vagy akár köntörfalazni. Előbb-utóbb el kell neki mondani mindent őszintén – nemcsak azt, hogy hamarosan meg fog halni, hanem azt is, hogy eddig ezt eltitkolta előle. Eddig még egyetlen titkuk sem volt egymás előtt. Legalábbis ő így tudja…

– Még ma. Nem halogathatom tovább. De most már legalább azt is megmondhatom neki, hogy nem fog egyedül maradni, hanem a drága Éva néni fog gondoskodni róla. Ezért akartam előbb veled beszélni.

Egymásra néztek. Zoltán megkönnyebbült tekintettel, Éva pedig szomorúan, de egyben hálásan is. A szíve összeszorult arra a gondolatra, hogy régi barátja haldoklik – hiszen nem olyan öreg még, és annyira életerősnek látszik. Leszámítva a sápadtságot, és azt a fénytelen tekintetet. Annak viszont nagyon örült, sőt büszke volt rá, hogy a férfi őt jelölte ki Emma gyámjául. Valamikor nagyon szerette a kislányt, és a szíve majd megszakadt, mikor Zoltán olyan messzire elvitte tőle. Akkor azt hitte, soha nem látja őket többé. Kicsit szégyellte is magát, hogy ennyire örül, de látta, hogy Zoltán is jobb kedvre derült a beszélgetés után. Ismerte őt annyira, hogy tudja: nincs szüksége rá, hogy szánakozzanak felette, különösen arra nem, hogy ennek hangot is adjanak. Csak semmi sopánkodás! Meg kell könnyíteni az elkövetkező napokat az ő és Emma számára is. Évának ebben már nagy gyakorlata volt.

– Akkor hát menjünk, beszéljünk vele.

• • •

1907. augusztus 10.

Apa meghalt. Egyáltalán nem szenvedett, mivel már hetek óta kómában volt – ahogy azt az orvosok megjósolták. Előtte még el tudtunk búcsúzni, és én igazán megpróbáltam erős és bátor lenni, ahogy ő kérte. Arra is megkért, hogy ne bőgjek, és ne hordjak fekete ruhát. Ezt a két utóbbit csak részben tudom teljesíteni: csak akkor sírok, ha senki sem lát, és az iskolakezdésig fekete ruhát fogok hordani. Az már úgyis csak néhány nap, és az iskolában egyenruhát kell viselnünk.

Itt fogok lakni Éva néninél, Körtvélyesen, és itt is fogok iskolába járni. Apa mindent elrendezett: idehozatta a holmimat, és az iskolát is Éva nénivel együtt választották ki. Bár nagy választék nem volt, hiszen itt a városban csak egy megfelelő iskola van – bejárhatnék Füredre, de azt nem akartam.

Borzasztóan bántott, hogy nem vettem észre a betegségét. Ha tudtam volna! Hálátlan és önző leány vagyok, csak a saját gondjaimmal törődtem. Micsoda jelenetet rendeztem a Körtvélyesre vezető úton. Végig duzzogtam és alig szóltam hozzá. Tessék, már megint bőgök! Bocsáss meg, Apa!

Ő nem lakik itt. János bácsitól megtudtam, hogy Párizsban él – ott dolgozik gyermekorvosként. Sikeres gyermekorvosként! Ki lehet az, aki rábízza a gyerekét? Mindegy, az a lényeg, hogy nincs itt, és János bácsi szerint nem is jár haza Körtvélyesre, még látogatóba sem. Jól is teszi, főleg, ha én itt leszek. Vajon Éva néni megírja neki, hogy ideköltöztem? Habár egyáltalán nem érdekel, hogy megtudja-e, és az sem, hogy mit szól hozzá.

Holnap lesz Apa temetése. Itt temetik el, Körtvélyesen, a barátja, Gábor bácsi mellett. Nem Maman és a kicsik mellett fog nyugodni, de legalább itt lesz a közelemben.

A temetés után Éva mindent megtett azért, hogy teljesítse Zoltán kívánságait, és megpróbálja megkönnyíteni Emma számára a gyász első napjait. Bár az ő szíve is nehéz volt, és minden erőfeszítése ellenére néha úgy érezte, mintha a lány támogatná őt, és nem fordítva. Emma valóban csodálatos teremtés volt, erről nap nap után meggyőződhetett. Zokszó nélkül elfogadott mindent, amit az apja és ő elrendeztek számára: attól kezdve, hogy melyik szobába költözzön, egészen az iskola kiválasztásáig. Hosszas tanakodás után a körtvélyesi angolkisasszonyok vezette Katolikus Leánygimnázium mellett döntöttek, ahová annak idején Éva is járt, és ami országszerte híres, tekintélyes intézmény volt. Emma azonnal beleegyezett, amin Zoltán láthatólag meglepődött. Talán arra számított, hogy a lány tiltakozni fog az apácák vezette intézet ellen? A férfi előzőleg néhány megjegyzést tett arra, hogy a lánya néha „kemény dió” lehet, de eddig Éva ennek semmi jelét nem tapasztalta. Hacsak nem számítjuk azt, hogy makacsul ragaszkodik ahhoz – az apja kifejezett kérése ellenére –, hogy gyászruhát hordjon az iskolakezdésig. Ám ez természetes, ha jobban belegondolunk, hiszen az apját veszítette el: valahogyan ki szeretné fejezni a fájdalmát. Sírni még senki sem látta, még a temetésen sem, bár néha gyanúsan vörös volt a szeme, de alapjában véve nagyon hősiesen viselte a veszteséget.

Éva elhatározta, hogy az iskolakezdésig minél több városi családdal megismerteti a lányt. Különösen azokra a családokra gondolt, ahol Emmával egykorú lányok voltak, akik esetleg később az osztálytársai lehetnek. A lánynak szüksége volt új barátokra, hogy otthon érezze itt magát: ő, az öreg János, a személyzet többi tagja és Zsömle, a hű vizsla nem volt ideális társaság egy fiatal leánynak. Bár az igaz, hogy Emma nem panaszkodott. Rövid idő alatt mindenkit meghódított a Krisztina-lakban: Zsömle kutyát és Jánost, az inast szinte azonnal, de néhány napon belül a szakácsnőt és a kis cselédlányt is. És hát az ő, Éva napjait is megédesítette, hogy Emma itt volt a házban: végre volt valaki, akit szerethet, akiről gondoskodhat, akit kényeztethet, akiben gyönyörködhet. Már nem volt olyan magányos. Mindig is vágyott arra, hogy legyen egy kislánya. Hogy újra legyen egy kislánya.

Emma a régi szobáját kapta meg, most már véglegesen. A ház Balatonra néző oldalán három hálószoba volt egymás mellett. Az Emma szobája melletti egykor Gáboré, Éva fiáé volt. Most nem használta senki, ezért az asszony megkérdezte Emmát, hogy nem szeretné-e inkább azt megkapni – annak az ablakából ugyanis sokkal szebb volt a kilátás, mivel nem közvetlenül előtte állt a hatalmas gesztenyefa, mint ahogy a másik ablak előtt. Gábor annak idején ezért is kapta meg. Emma azonban csak a fejét rázta. Majd azt mondta, hogy ő nagyon szereti a gesztenyefát, és a levelek között így is látja a víztükröt. Egyébként is szép kis szoba volt – nem túl tágas, de barátságos. Az egyik sarokban állt az ágy, amelynek hatalmas fakerete ódon, százados illatot árasztott magából, mellette pedig az öblös ruhásszekrény, amelyet ugyanolyan fából faragtak, mint az ágykeretet (annak idején együtt rendelhették meg őket). A szekrénnyel szemben, az ablak közelében egy kicsi, kecses fésülködőasztal foglalt helyet, faragott zsámollyal és némileg foncsorát vesztett tükörrel. A szoba közepén pedig egy csipketerítős asztalka állt, körülötte három tonettszékkel. Az ablakokon csipkefüggönyök és nehéz bársonysötétítők, a bútorokon pedig ízléses, hasonló színű csipketerítők. A falakat két festmény díszítette: egy balatoni tájkép, és a szép, fekete hajú Krisztina nagymama portréja, aki nyájasan, bár kissé ostobán mosolygott a lányra (a nem túl tehetséges festő „jóvoltából”), és akiről annak idején a Balaton-parti házat elnevezték. Emma szerette ezt a szobát: mikor kinyitotta az ablakot, és beáradt a kert és a Balaton illata, majd keveredett az antik bútorok és a tisztaság szagával, ez együtt valami megnyugtató otthonosság érzetét keltette benne. Azon gondolkodott, hogy még szüksége lenne egy íróasztalra, mivel a középen álló, imbolygó lábú asztalkánál meglehetősen kényelmetlen ülés esett, a fésülködőasztal pedig túlságosan keskeny volt ahhoz, hogy írni lehessen rajta. Majd szól erről Éva néninek.

A harmadik szoba mindig zárva volt: ez valaha Éva kislányáé, Évikéé volt, aki nagyon régen meghalt, még Emma születése előtt. Senki sem léphetett be ide Éva nénin kívül; még a férje, Gábor fia és János bácsi sem. Emma jól emlékezett erre a tiltásra. Hétéves korában sokszor lesett be kíváncsian a kulcslyukon, amit akkor éppenhogy elért. Most azonban már megértette, hogy Éva néni nem akarja mással megosztani a szoba és kedves halottja titkait, és tiszteletben tartotta kérését.

A temetés után Emma fekete ruhájában gyakran üldögélt a kertben, a vizslával, Zsömlével az oldalán, a Balatont bámulva, szótlanul. Éva meghagyta a személyzetnek, hogy ilyenkor ne zavarják: a lánynak időre van szüksége. Sok minden történt vele, végig kellett gondolnia az életében végbement változásokat. Az asszony sokszor titokban hosszasan nézte őt, könnyes szemmel. Szegény kislány! Talán ha elkezdődik az iskola, és mindennap történik vele valami új, az eltereli majd a figyelmét a szomorú gondolatoktól.

A háznak pár éve új szakácsnője és egyben házvezetőnője volt, a megtermett, szabad szájú Jónásné személyében, akit Éva az öreg Margit néni halála után vett fel. Az asszony nehezen talált magának alkalmazottat a városban, ezért nem válogathatott. Ám később nem bánta meg, hogy felvette a kissé faragatlan Jónásnét, aki remekül főzött, és mindig jókedvű volt. János, az inas azonban nem kedvelte az asszonyságot, aki most a konyhaablakból szintén a magányosan üldögélő lányt nézte.

– Egyem a lelkét, hiszen a szél is elfújja. No, majd én felhizlalom, majd meglátja, János.

– Meg ne próbálja! Még csak az hiányozna, hogy úgy nézzen ki, mint a Szalkóczy lányok!

– Miért, ők talán nem csinosabbak? Rajtuk van mit fogni a legényeknek! – és a pirospozsgás, vidám természetű Jónásné jóízűen felkacagott. Tudta, hogy ezzel kihozza a sodrából az öreg Jánost, akit mindig szeretett ugratni. Az inas csak egy megvető pillantással válaszolt. Ő a maga részéről azonnal eldöntötte, hogy ha úgy alakul, akár az életét is adja Emmáért. Jánosnak hatalmas szíve volt; őszintén rajongott Éváért, de a férjéért, idősebb Gáborért is, amíg a férfi élt. A fiukat, Gábort és a kislányukat pedig a sajátjaiként szerette. A kis Emmára is jól emlékezett, amikor hét évvel ezelőtt néhány hónapot itt töltött náluk. Akkor is gyászruhát viselt szegényke: akkor az édesanyja halála miatt.

A ház alkalmazottja volt még Ilonka, a cselédlány, egy tizennyolc éves, pisze orrú és riadt szemű kis parasztlány. Ő eleinte igyekezett elkerülni a fekete ruhás, sápadt és szomorú Emmát, és amikor a lány szólt hozzá, mindig ijedten összerezzent, mintha kísértetet látott volna. Emma mulatott ezen, de zavarta is a dolog.

Aztán egyik reggel nagy kiabálásra lett figyelmes: Jónásné veszekedett a kissé kétbalkezes Ilonkával, aki mindig elrontott valamit. Most éppen a reggelihez melegített tejet futtatta ki, és szipogva, fejét vállai közé húzva tűrte a fejére olvasott szitkokat. Emma vetett véget a veszekedésnek azzal, hogy ő nem is kér ma tejet reggelire. Ilonka attól kezdve a kezét is tűzbe tette volna érte.

Miután a háziakkal így összebarátkozott a lány, Éva elhatározta, hogy ideje körbelátogatniuk a városka prominensebb családjait. Vasséknál, a városka talán leggazdagabb birtokosainál kezdték, akiknek volt egy Emmával egykorú lányuk, Hédi. Az anya, Terézia egykor Éva iskolatársa és egyben vetélytársa is volt. Mind a ketten a városka szépeinek számítottak, és a füredi Anna-bálon egykor együtt versengtek a bálkirálynői címért. Ezt akkor Éva nyerte el, és Terézia azóta sem tudta megbocsátani neki. Az asszonynak már nem egészen fiatal korában váratlanul született egy kislánya, négy fiú után. A kis Hédi gyönyörű teremtés volt, babaarcú, világosszőke hajú, zöldesszürke szemmel, amelyet selymes, hosszú szempillák kereteztek. Tudta magáról, hogy szép, hiszen az édesanyja, és mindenki más is minden adandó alkalommal biztosították őt erről. Valójában hiú, üresfejű lányka volt, aki szinte született hercegnőként viselkedett, és az osztálytársaiból, barátnőiből valóságos udvarhölgykoszorút gyűjtött maga köré. Elég sok irigyet és ellenséget is szerzett magának a városban, amiért így fenn hordta az orrát – ez azonban egyáltalán nem zavarta, mivel meggyőződése szerint ezek az emberek mind jelentéktelenek voltak, akik arra sem méltók, hogy kecses kis cipellőjét beléjük törölje. Senki sem vetekedhetett Körtvélyesen, sőt Balaton-szerte sem a szépségével. Terézia alig várta, hogy Hédi abba a korba érjen, amikor maga is versenghet az Anna-bál szépe címért. Meg volt róla győződve, ha ő valamikor nem is kapta meg a fődíjat (annak idején csak első udvarhölgy lett – az a nyápic Éva elhalászta az orra elől a dicsőséget), a lánya már biztosra fog menni. Az ő Hédijének nincs párja hetedhét országban.

Most, amikor régi ellensége, Éva megjelent náluk a furcsa, talpig feketébe öltözött lánnyal, Terézia elsápadt. Emma ugyanis gyönyörű volt. Persze nem szebb Hédikénél, de mégis… Ez a vöröses haj, a sötétkék szem. A ruhája borzalmas, de még így is látszik, hogy a termete kecses, karcsú. Hogy került ide? Ki ez? Csak nem akar itt maradni?

Éva titokban elnyomott egy diadalmas mosolyt. Terézia megnyúlt arca mindent elárult, bár mikor megszólalt, mézes-mázos hangjában rosszindulatnak nyoma sem volt. Kifogástalan kedvességgel üdvözölte a vendégeket, és behívta őket egy teára és süteményre. Hédi is megjelent a háta mögött, rózsaszín ruhában, fehér masnival a hajában. Emma rámosolygott: tetszett neki ez a lány, aki olyan volt, akár egy marcipán tortadísz.

– Ő Emma, Vallay Zoltán kislánya.

– Ó, igen, őszinte részvétem, drágám. Nem tudtunk elmenni a temetésre, mert…

– Semmi baj. Emma, mutatkozz be, kérlek.

– Vallay Emma, kezét csókolom – Emma illedelmesen pukedlizett, majd Hédi felé fordult. – Téged hogy hívnak?

– Vass Hedvig – a két lány kezet fogott. – Örvendek.

Olyan arccal mondta ezt, mintha citromba harapott volna.

– Menjetek, beszélgessetek egy kicsit, lányok – mondta Éva –, hiszen minden bizonnyal osztálytársak lesztek.

Terézia rámeredt. Akkor hát itt marad ez a fruska. Ez valóságos tragédia! Mi lesz Hédikéje bálkirálynői koronájával? Az biztos, hogy ez a lány a kisujjáig sem ér fel, de az emberek olyan furcsák! Mi lesz, ha többen lesznek, akiknek ez a kis vörös hajú, vastag szájú leányzó tetszik? Nem, ezt nem engedheti. Ezt mindenáron meg kell akadályoznia!

A két lány közben bement Hédi szobájába.

– Tudsz zongorázni? – kérdezte a lány leereszkedő modorban Emmát.

– Igen, de most nem zongorázom. Ne haragudj. Pár napja halt meg az édesapám.

– Az nem zavar, ha én zongorázom?

– Inkább beszélgessünk.

– Jól van.

Hédi leült vele szemben a kanapéra, és gondosan elrendezte a szoknyája ráncait. Majd a kezét az ölébe téve kérdő tekintettel nézett Emmára. A lány döbbenten figyelte. Még soha nem látott ilyen szép teremtést: olyan volt, akár egy életre kelt baba, a loknijaival és az eperajkával. Igaz, hogy nagyon szép volt, de nem volt benne egy csepp kedvesség sem. Miről beszélgessen vele?

– Tényleg egy osztályba fogunk járni?

– Remélem, nem.

A szép zöld szempár jéghidegen meredt rá. Emma kezdte rettentő kényelmetlenül érezni magát. Mi baja lehet vele ennek a porcelánbabának? Hiszen még nem is ismeri. Hédi folytatta:

– Mi jól megvagyunk nélküled is az osztályban. Pontosan húszan vagyunk, és ha te is hozzánk jönnél, páratlanul lennénk. Valaki mindig egyedül állna a sorban. A padban is egyedül kellene ülni valakinek – elfintorította az orrát –, és persze, az nem te lennél. Az újakkal mindig kivételeznek.

– Én nem akarnám, hogy kivételezzenek velem – tiltakozott Emma.

Hédi megvonta a vállát, és felállt.

– Menjünk inkább ki. Nézzük meg, mit csinálnak Anyáék.

Éva és Terézia az udvaron ülve beszélgettek egy csésze tea mellett. Vagyis inkább Éva beszélt, Terézia pedig bólogatott. Elmesélte neki Zoltán váratlan felbukkanását, a betegségét, a halálát. Valamint azt, hogy a lányát, Emmát az ő gondjaira bízta. Tehát ezentúl itt fog lakni, és ide fog iskolába járni. Minden bizonnyal Hédiékkel egy osztályba.

– Tudod, ezért is jöttünk ma ide. Szeretném, ha minél többen megismernék Emmát, és minél több barátot szerezne, mielőtt megkezdődik az iskola. Kedves, bájos teremtés, bár most kicsit szomorú, de ez természetes. Biztos vagyok benne, hogy jól megértik majd egymást Hédikével.

– Ez egészen biztos – válaszolta Terézia, kissé erőltetett mosollyal.

Egyáltalán nem örült ennek az új jövevénynek, aki a lánya vetélytársa lehet. Mert ő azonnal a vetélytársat látta Emmában, nem a lehetséges barátnőt, és jól tudta, hogy a lánya is hasonlóan gondolja. Remélte is, hogy Hédi azonnal érzékelte a pozícióját fenyegető veszélyt, és ennek megfelelően viselkedett. Ha Emmának barátnőre van szüksége, akkor ugyan rossz helyen kopogtatott. Hédikének elég barátnője van, nincs szüksége még egyre. Ezt azonban nem köthette Éva orrára. Majd rájönnek maguktól is.

Volt még egy oka az idegenkedésének. A városban mindenki nagyon jól emlékezett a hét évvel ezelőtti, botrányos eseményekre, amelyek aztán szörnyű tragédiába torkollottak. Sok mindent suttogtak akkoriban az emberek… Persze, Éva úgy tett akkor is, és azóta is, mintha mi sem történt volna – vagy talán lehetséges, hogy nem tudta, miket beszéltek róluk? Mindenesetre attól kezdve nem nagyon járt társaságba, magányosan éldegélt a Krisztina-lakban. Most biztosan a lány miatt bújt ki a csigaházából. Népszerűnek akarja látni a gyámleányát a városban. No, majd ő tesz róla, hogy ez ne sikerüljön. Nem lesz nehéz dolga, hiszen még szinte mindenki emlékszik arra a kacér Bellára – várjunk csak, hiszen ez a fruska hasonlít is rá. Hah! Csak nem hiszik azt, hogy úgy tehetnek, mintha meg sem történtek volna azok az események? Csak rá kell nézni ennek az Emmának az arcára, és mindenki azonnal arra fog emlékezni.

Terézia ezektől a gondolatoktól valamelyest megnyugodott, és derűsebb arccal kortyolta a teáját. Éva gyanakodva nézett rá, de ezúttal nem tudta megfejteni a gondolatait. A szavaiból semmi sem tűnt ki: Terézia biztosította Évát, hogy ő és természetesen a drága kis Hédi is mindent megtesz majd, hogy Emma otthon érezze magát. Éva kezdte sejteni, hogy nagy hibát követett el, amikor először ide hozta a lányt. Lelkifurdalása volt, hiszen részben a saját hiúsága miatt döntött így: látni akarta Terézia arcát, amikor megpillantja a védencét, aki sokkal szebb a kis hiú Hédijénél. Milyen önző volt! Jobban teszi, ha megpróbálja menteni, ami menthető, és minél gyorsabban távoznak innen.

Közben a lányok is kijöttek a szobából, és Éva látta, hogy Emma segélykérő pillantást vetett rá. Ez segített határozni: talán udvariatlanság ilyen gyorsan felállni az asztaltól, de az előbb Teréziáék sem nagyon zavartatták magukat amiatt, hogy nem jelentek meg egy régi ismerősük temetésén.

– Jobb, ha indulunk – mondta Éva, letéve a csészéjét. – Még sok helyre kell ma ellátogatnunk. Köszönjük a teát.

– Mindjárt készen van a sütemény! Nem várjátok meg?

– Köszönjük, nem. Emma, búcsúzz el Hédikétől!

Mikor már újra kint voltak az utcán, és kicsit távolabb kerültek a háztól. Emma megszólalt.

– Nem mehetnénk inkább haza? Kicsit elfáradtam.

– Nyugodj meg, nem mindenki ilyen barátságtalan, mint Hédi és a kedves mamája. Miről beszélgettetek?

– Igazából semmiről. Nem is akart beszélgetni velem – Emma szemét elfutotta a könny. – Kanadában annyi barátom volt…

– Jól van, hazamegyünk, ha ma már nincs kedved tovább vendégeskedni. Majd holnap folytatjuk Szalkóczyéknál. Meglátod, ott sokkal kellemesebb lesz. Ha belegondolok, inkább ott kellett volna kezdenünk az ismerkedést.

Emma emlékezett Szalkóczyékra: a városka jómódú cukrászcsaládjára, akiknek annak idején három dundi, szőke kislányuk volt. A legkisebb, Rozália egyidős volt Emmával, és néha játszottak együtt a Krisztina-lak kertjében és a cukrászék házában is. Emma nagyon szeretett a vidám otthonba járni, ahol minden tele volt babával, szalaggal és tortaillattal. Az anya, Jolán néni, egy mindig derűs, mosolygós, jóindulatú és kövér asszonyság volt. A férje, a Balaton-szerte híres mestercukrász (még a déli partról is jártak hozzá tortát rendelni) furcsa módon egy kicsi, cingár emberke volt, aki azonban rajongott a feleségéért és a pufók kislányokért, akiket gyönyörűnek látott. Azóta a legidősebb lánya, Viola már férjhez ment, és Rozika után született még további két kislánya: így már öten voltak a Szalkóczy lányok, bár odahaza csak négyen maradtak. Az emberek néha mosolyogva kérdezgették az apát: honnan fog ennyi hozományt előteremteni, ám Szalkóczy József nem aggódott. Amíg édesszájú emberek lesznek a világon, ő és a családja nem fog hiányt szenvedni semmiben.

Másnap, mikor Éva és Emma ellátogattak hozzájuk, Szalkóczyék már számítottak az érkezésükre. Terézia és Hédi nem tétlenkedtek ugyanis, és az egész városban elterjesztették, hogy Vallay Zoltán lánya ide fog költözni Körtvélyesre. „Annak a Bellának a lánya, hiszen emlékszel, kedvesem! Micsoda pletykák keringtek annak idején a nő viselt dolgairól, és tudod, mi lett a vége!” – mondogatták városszerte. A városka asszonyai és lányai ekkor szörnyülködve kapták a kezüket a szájuk elé. Hogyne emlékeznének! Mindenki ki volt éhezve egy kis pletykára egy ilyen poros, unalmas kisvárosban, és azóta talán összesen sem történt annyi esemény, mint abban az egy esztendőben, hét évvel ezelőtt. Annak idején még a fővárosi lapok is írtak róla, olyan hatalmasra dagadt a botrány! Az akkori történéseknek pedig a szép, titokzatos Bella volt az egyik főszereplője. A lánya tényleg annyira hasonlít hozzá? No, kíváncsiak vagyunk rá!

Szalkóczyék lekötelező kedvességgel fogadták őket, de Emma érezte, hogy itt is furcsán, idegenkedve néznek rá. A harsány, folyton kacagó Jolán néni, aki annak idején úgy szerette, és „kicsi Emmuskámnak”, vagy „szegény kis árvámnak” nevezte őt, most gyanakodva méregette, és amikor visszanézett rá, elkapta a tekintetét. Rozika is húzódozott tőle: a lány Hédi entourage-ába{3} tartozott, és nem akarta kockáztatni azt, hogy a város kis koronázatlan királynője megnehezteljen rá. Ahogyan tegnap Hédi Emmáról beszélt, abból nyilvánvaló volt, hogy nem szándékozik a kegyeibe fogadni. Így hát Rozika – a kötelező udvariasságon kívül persze – semmilyen közelebbi kapcsolatba nem akart kerülni Emmával. Pedig a szíve mélyén sajnálta a lányt, hiszen jólelkű teremtés volt. Szegénynek, amikor meghalt az anyja, idegen városba (sőt országba, ha jól hallotta!) kellett költöznie, aztán most az apja is… és ebben a szörnyűséges gyászruhában kell járnia. Milyen sápadt és szomorú! No, mindegy, majd talán Hédi is megbékül vele előbb-utóbb, és akkor ő is bátran barátkozhat vele.

A többi házban sem volt más a helyzet: mindenhol nagyon kedvesek és szinte túlságosan is nyájasak, udvariasak voltak, azonban Éva is jól tudta, hogy a szép szavak mögött városszerte valami ellenséges hangulat lappang velük szemben. Azt is sejtette, hogy Terézia áll e mögött. Az a kígyó! A lánya sem különb nála, aki pedig úgy néz ki, mintha háromig sem tudna számolni. Valóban nagy hiba volt, hogy először hozzájuk mentek, hiszen tudhatta volna, hogy az ő jóindulatukat lehetetlen lesz elnyerni. Szegény Emma! Ő fogja meginni ennek a levét, mivel őt, Évát, már hosszú idő óta egyáltalán nem érdekelte, mit pusmognak róla. Az évek során megtanulta, hogy legjobb, ha lepereg róla az ilyesmi. Emmáért azonban fájt a szíve. Csak nem kell neki is bűnhődni mindazért, ami annyi évvel ezelőtt történt? Hiszen annyian megbűnhődtek már azóta: Bella, Gábor fia, és az egész család… Hát sohasem lesz vége?

Pár nap múlva Emma kijelentette, hogy az iskolakezdésig sehová sem akar már ellátogatni, és megint kivonult a kertbe, a Balaton partja felé sétálva, nyomában a kutyájával, kezében tartva piros, bőrfedeles könyvecskéjét, ami bizonyára a naplója volt. Vajon miket írhat bele? Éva sajgó szívvel nézett utána.

1907. augusztus 20.

Ma templomban voltunk Éva nénivel, ugyanis Szent István ünnepe van. Találkoztunk mindenkivel, akiket az utóbbi napokban meglátogattunk. Micsoda egy viperafészek ez a város, az ember nem is hinné! Mindenki mosolyog és szebbnél szebbeket mond, de nagyon jól tudom, hogy ez csak a látszat. Valójában mindenféle szörnyű dolgot gondolnak rólam, és azt is tudom, miért. Nem vagyok ostoba! Az anyámra emlékeztetem őket. Nem tudják neki megbocsátani azt, hogy olyan szép volt, és hogy más volt, mint ők. Nem tudom, mit gondolhatnak róla, és hogy pontosan mivel vádolták annak idején. Nem tudhatják róla ugyanazt, amit én! Ami elsősorban nem az ő hibája volt, hanem az, akinek nem bírom leírni a nevét. Ezt azonban, sajnos, nem mondhatom el senkinek. Megígértem Mamannak a halálos ágyán. Mindegy, erős leszek, gondoljanak rólam csak nyugodtan bármit. Nekem itt van Éva néni és János bácsi, akik szeretnek és elfogadnak. Nincs is szükségem senki másra.

Hamarosan kezdődik az iskola. Éva néni holnap elvisz bemutatni az apácáknak. Állítólag el szeretnének beszélgetni velem, hogy kiderítsék, melyik osztályba kerülhetek. Remélem, Mademoiselle Claire módszerei nem vallanak majd szégyent! Én igyekezni fogok, hogy így a távolból is büszke lehessen rám, amikor legközelebb írok neki.

Hamarosan kiderült, hogy Emma kanadai tanítónőjének igazán nem volt miért szégyenkeznie. Éva elvitte a lányt az angolkisasszonyok hírneves körtvélyesi Szent Margit Katolikus Leánygimnáziumába, hogy bemutassa őt az igazgatónőnek, Eufrozina nővérnek, akivel előtte már megbeszélte a dolgot. Az intézmény az egész országban híres volt, a Balaton partjáról mindenhonnan, sőt még Budapestről is jártak ide diákok. Az épület is ennek megfelelően méltóságteljes volt, vastag, kolostorszerű falakkal, kongó, tágas folyosókkal. A lépcsőfordulóban egy hatalmas vaskereszt függött. Mikor odaértek elé, Emma megilletődve fél térdre ereszkedett, és keresztet vetett. Éva mosolyogva tette rá a kezét a karjára.

– Itt nem kell. Csak a kápolnában. Gyere tovább, az igazgatói iroda a legfelső emeleten van.

A szigorú Eufrozina annak idején, kezdő tanár korában Éva osztályfőnöke volt, és az asszony egy kicsit még most is tartott tőle. A hófehér hajú apácáról senki sem tudta, hány éves lehet. Éva úgy emlékezett, hogy már kislány korában is öregnek látta. Azok közé az emberek közé tartozott, akik korán megöregszenek, de aztán életük végéig szinte semmit sem változnak. Szigorú, komoly arccal fogadta őket, ami Emmának nagyon jólesett a rengeteg hamis mosoly után. Azonnal a szívébe is zárta az idős nővért, aki pedig eléggé tiszteletet parancsoló alkat volt fekete ruhájában és rózsafa botjával, amelyre a köszvénye miatt támaszkodott. Eufrozina elégedett arccal mérte végig Emmát.

– Ő tehát a Vallay lány. Hány éves vagy, gyermekem?

– Januárban múltam tizennégy.

– Úgy! Akkor hát az ötödik osztályba kerülhetsz, a korod alapján. De ez még attól is függ, mennyit tudsz. Kicsit későn értesített minket a gyermek érkezéséről, Kóthayné – az igazgatónő szigorú, kemény tekintetét Évára emelte, aki éppen úgy elsápadt, mint kislány korában. El is szégyellte magát, habár igazán nem az ő hibája volt, hogy előzőleg nem tudta, Emma nála fog lakni. – No, majd meglátjuk – folytatta a nővér, mikor látta egykori tanítványa zavarát –, ha a tudása megfelelő, szívesen látjuk az ötödik osztályban, ha nem, akkor visszakerül a negyedikbe. Én is le tudom vizsgáztatni néhány tárgyból, és a héten a többi tanár is a rendelkezésünkre fog állni. Nem ellenzed, ha mindennap be kell jönnöd az iskolakezdés előtt, ugye, gyermekem?

Hűvös, tárgyilagos tekintetét Emmára emelte, aki bátran nemmel válaszolt. Az igazgatónő most először elmosolyodott. Tetszett neki ez a kis világlátott leányzó. Talpraesett, okos teremtésnek tűnik. És nagyon szép is, bár az itt csak mellékes körülmény – sőt, akár hátrány is lehet, ha őszinte akart lenni.

– Akkor jó. Holnap várunk a földszinten, a bal oldali első teremben. A nevelőanyádnak nem is kell elkísérnie, hiszen az iskolába sem fog mindennap veled jönni, nem igaz?

Emma az elkövetkező napokban remek eredménnyel vizsgázott mindenből. Az elméleti tárgyakkal semmi gondja nem volt, hiszen valóban értelmes, okos leány volt. A magyar irodalmat és történelmet az édesapja tanította neki – itt voltak hiányosságai, de a tanárok egybehangzó véleménye szerint nem annyi, hogy vissza kelljen mennie az alsó tagozatos osztályba. Ami a nyelveket illeti, franciául és angolul folyékonyan beszélt. A latinnal voltak nehézségei: a kanadai oktatásban nem fektettek akkora hangsúlyt a klasszikus műveltség megszerzésére, ám mivel a lánynak remek nyelvtehetsége volt, Krizosztóma nővér, a latintanár kijelentette, hogy pár hónap alatt behozhatja a lemaradást. Németül ugyan egy kukkot sem tudott, de megegyeztek, hogy különórákon elkezdi tanulni a nyelvet, és mikor eléri a többiek szintjét, csatlakozik az osztályhoz. A gyakorlati tárgyakból: a zenéből, a táncból és a háztartási ismeretekből Emma sikerrel vette az akadályokat – kissé meglepődött ugyan, hogy ezeket is a tanórák keretén belül tanulják itt a lányok, hiszen őt az apja Kanadában különórákra járatta az iskola után, ahol zongorázni és táncolni tanult. Ami pedig a háztartási ismereteket illeti, mindig is szeretett segíteni apja kanadai házvezetőnőjének, itt pedig a mindig vidám, tréfás Jónásnénak.

A tanári kupaktanács végül úgy döntött, hogy Emma az ötödik osztályban kezdheti el a tanulmányait. Már csak azért is, érveltek, mivel a lány vele egykorú barátnői – Vass Hédi, Szalkóczy Rozália, és a többi városban lakó bakfis – is oda jártak. Mikor ezt közölték a lánnyal, ő meglehetősen közömbös arccal fogadta a hírt, sőt mintha egy kicsit el is biggyesztette volna a száját. „Hiába, furcsa egy teremtés” – gondolta az igazgatónő. – „Lehet, hogy még sok bajunk lesz vele.” Ám szokása szerint e véleményének nem adott hangot.

– Nos, gyermekem, isten hozott minálunk. Szeptember elsején kezdünk. A raktáros nővér majd keres egyenruhát, amíg nem varrattok neked. A hajadat befonva kell hordanod, masnik nélkül. Semmilyen ékszert sem hordhatsz – (Emma a füléhez kapott, ahol az anyjától örökölt kis igazgyöngy fülbevalókat viselte) –, igen, azokat ki kell majd venned. Különben írásban megkapod a házirendet; azt alaposan tanulmányozd át. Nem tűrjük a kihágásokat, még az első napon sem, és az nem kifogás, hogy új diák vagy. Megértetted?

– Igen – mondta Emma, kissé megszeppenve.

– Akkor jó. A tanárok, a társaid és én is mindenben igyekszünk majd segíteni neked. Ha bármilyen kérdésed van, azt most felteheted.

– Nincs kérdésem, köszönöm.

– Akkor elmehetsz. Latinul köszönünk egymásnak: Laudetur Jesus Christus!

– Laudetur Jesus Christus!

– In aeternum, amen.{4}

• • •

Pár nap múlva Emma az új egyenruhájában (természetesen Éva néni nem engedte, hogy egyetlen percig is a raktári ruhákban járjon), két gesztenyebarna varkoccsal és a vállán keresztbe vetett táskával elindult az iskolába. Magányosan baktatott, csak Zsömle kutya kísérte, miközben körülötte hasonló egyenruhában – sötétkék kötényruha és fehér blúz – kuncogó, csevegő lányok kisebb-nagyobb csoportokban, a kicsik a szüleik kezét fogva igyekeztek a gimnázium épülete felé. Néhányan észrevették őt, és összesúgtak, de senki sem ment oda hozzá. „Bánom is én” – gondolta a lány, és büszkén felszegte az állát. Közben a közeli kollégium épületéből a bentlakók is szabályos sorokban elindultak az iskolához tartozó kápolnába. Nemsokára kezdődött a Veni Sancte, az évnyitó szentmise. Emma lehajolt a vizslához:

– Menj szépen haza, Zsömle. Ide már nem jöhetsz be velem.

A mise után Emma tanácstalanul álldogált az iskolaudvaron a szeptemberi napsütésben. Osztályfőnöke, a kicsi, de energikus Katalin nővér lépett hozzá. Már ismerték egymást, hiszen ő vizsgáztatta le magyar irodalomból, és elég jó véleménnyel volt a lányról. Most is barátságosan mosolygott rá.

– Miért nem csatlakoztál az osztályhoz? Na, gyere, bekísérlek és bemutatlak a többieknek. Bár úgy hallottam, a legtöbbjüket már ismered is.

– Igen, már találkoztam velük – mondta Emma.

Ez meglehetősen szűkszavú válasz volt, és a nővér kérdő oldalpillantást vetett a lányra. No de természetes, hogy meg van illetődve. Majd elmúlik egypár nap múlva.

Mikor beléptek az osztályterembe, azonnal megszűnt a zsivaj, és a húsz lány egyszerre felpattant.

– Laudetur Jesus Christus! – kiáltották kórusban.

– In aeternum. Lányok, ő az új osztálytársatok, Vallay Emma. Fogadjátok szeretettel. Emma egy messzi országból, Kanadából érkezett, és nemrég veszítette el édesapját. Szeretném, ha mindenben segítenétek és támogatnátok őt. Rendben?

– Igenis! – kiáltották újra kórusban.

Te jó ég – gondolta Emma –, ez olyan, mint a katonaság. Még szerencse, hogy legalább nem szalutáltak. Katalin nővér ekkor felé fordult, és magához intette.

– Gyere csak ide! Itt fogsz ülni hátul. Az első hónapban mindig ábécésorrendben ülünk, később majd minden hónapban megváltoztatjuk az ülésrendet, hogy mindenki üljön elöl is, hátul is. Nem vagy rövidlátó?

– Nem.

– Akkor jó. Hédi, kérlek, ülj eggyel hátrébb!

Kiderült, hogy Hédinek igaza volt: mivel eddig húszan voltak, ezért most valakinek egyedül kellett ülnie a hátsó padban. A sors úgy hozta, hogy pont Szalkóczy Rozika és Vass Hédi ültek leghátul, ezért egyiküknek az utolsó padba kellett ülnie, egyedül. Katalin nővér valamiért Hédit választotta, és most segített neki átrakodni a holmiját.

– Ugye nem bánod, hogy téged ültetlek hátra? Emma még új, nem akarom, hogy kiközösítve érezze magát.

– Nem, dehogy, Katalin nővér. Nagyon szívesen ülök hátra – mondta a lány édes mosollyal.

– Köszönöm, ez szép tőled.

Hédi leült és sötét pillantást vetett Emmára. A lány Katalin nővér felé fordult.

– Engem nem zavar, ha hátul kell ülnöm. Nem akarom, hogy miattam más üljön egyedül.

– Ugyan, ne butáskodj. Mi meg nem akarjuk, hogy úgy tűnjön, nem vagyunk elég vendégszeretők. Majd ha kicsit megszoksz nálunk, te is ülhetsz egyedül. Most üljetek le, és ne vitatkozzunk ezen tovább. Sokkal fontosabb dolgaink vannak ennél.

Emma leült, és oldalra pillantott, Rozikára. A lány lehajtotta a fejét és nem nézett rá. Emma felsóhajtott, majd Katalin nővér felszólítására elővette a füzetét és a tollát.

Tanítás után, mikor magányosan ballagott hazafelé, elgondolkodott. Az iskola mindent egybevéve nem volt kellemetlen: a tanárok mind vagy segítőkészek voltak, vagy csak jóindulatúan közömbösek iránta, ami még jobb volt. Vass Hédit azonban, úgy tűnik, akaratlanul is örökre maga ellen fordította. Márpedig ez azt jelentette, hogy az osztálytársait is. Nem is gondolt arra, hogy valahogyan mégis elnyerje a barátságukat: tudta, hogy ez lehetetlen, hacsak valami csoda nem történik. Furcsa módon nem nagyon bántotta a dolog. Élénk képzelőerővel megáldott teremtés volt, és soha életében nem zavarta a magány, még egészen kicsi korában sem. Más osztályokban pedig még akár találhat is magának barátokat. Ha pedig nem, sebaj! Legalább több ideje lesz tanulni. Szüksége lesz rá, ha valóban írónő akar lenni. Ezt a titkos ambíciót még mindig dédelgette magában. Ha írónő lesz, akkor pedig egy nap megírja, hogyan viselkedtek vele Hédiék. Elmosolyodott. Igen, ez lesz a legjobb. Majd akkor megbánják, hogy nem voltak kedvesebbek hozzá. Ettől a gondolattól felvidult. Alapjában véve jószívű teremtés volt, de a hibái közé tartozott, hogy meglehetősen bosszúvágyó tudott lenni.

Az utolsó métereket futva tette meg a házig. Hű vizslája a kapuban várta, Éva néni pedig az ablakból leste őt, és a szíve boldogan feldobogott, mikor látta, hogy a lány milyen jókedvű. Az iskola tényleg jót tett neki. Hál’ istennek, most majd minden jóra fordul!

– János, szóljon Jónásnénak, hogy készítse el az uzsonnát! Emma hazaérkezett az iskolából.

Emma néhány perc múlva már a konyhában ült, és szótlanul szürcsölte a kakaóját a foszlós, illatos kaláccsal, miközben Éva néni izgatottan faggatta őt.

– Milyen volt az iskola? Jól érezted magad? Mesélj el mindent! De még ne most, előbb edd meg a kalácsot!

Emma hálásan rámosolygott. Milyen jó, hogy Éva néni itt van neki! Nem okozhat neki csalódást: azt fogja mondani, hogy minden a legnagyobb rendben volt. Hiszen valóban nem is történt semmi rendkívüli.

Miután megtartotta a kissé megszépített beszámolót, és megfelelt Éva néni minden aprólékos kérdésére, Emma elhallgatott, majd az asszony szemébe nézett.

– Éva néni, kérdezhetek én is valamit?

– Persze, kicsim. Amit csak szeretnél.

– Hogyan ismerkedtek meg annak idején Apával? És mi történt azután? Mielőtt én megszülettem?

Éva letette a kávéscsészét, mivel a keze furcsán megremegett, és kis híján kilötykölte a forró italt.

– Hogy jutott ez most eszedbe? Olyan régen történt mindez! Apád nem mesélte el?

– Apa soha nem szeretett önmagáról beszélni.

Ez igaz volt. „Hát jó – gondolta az asszony –, ha valóban kíváncsi rá, elmondhatom neki.”

– Nem túl boldog történet.

– Nem baj, hallani szeretném.

Emma átült az Évával szemben lévő székre, és nagy kék szemét az asszony arcára szegezte. Éva érezte, hogy most mindent őszintén el kell mondania a lánynak. És azt is, hogy neki is szüksége van erre a vallomásra.

{1} Magyarosan.

{2} Anya.

{3} Környezet, baráti kör.

{4} Dicsértessék a Jézus Krisztus! Mindörökké, ámen.