A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Aly Martinez: The Difference Between Somehow and Someway, 2022

Fordította
GOITEIN ZSÓFIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság (Cora és Penn-sorozat 1.), 2019

Kínzó valóság (Cora és Penn-sorozat 2.), 2019

Érted mindent (Összekötve 1.), 2019

Tőled semmit (Összekötve 2.), 2019

A legsötétebb hajnal (Megtörve 1.), 2020

A legfényesebb alkony (Megtörve 2.), 2020

A szerelem börtönében, 2020

Az éjszaka gyümölcse (Megbánás 1.), 2020

A szerelmünk gyümölcse (Megbánás 2.), 2021

Vágyak terítéken, 2021

A szerelem védelmében, 2021

Szerelem a pokolból, 2022

Ellentétek vonzása (Megtört szívek 1.), 2023

Copyright © 2022. THE DIFFERENCE BETWEEN
SOMEHOW AND SOMEWAY by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-75-4

Első fejezet

BOWEN

Három nappal a repülőgép-szerencsétlenség után…

Gyerekkoromban anya minden reggel ugyanúgy keltett, mielőtt elindultam az iskolába. Lábujjhegyen beosont a sötét szobába, leült az ágyam szélére, aztán addig simogatta a hajam, amíg végre magamhoz nem tértem.

Fogalmam sem volt, milyen nap, hét vagy hónap van, de anyám évek óta nem ébresztett így. Ahogy a sűrű köd oszlani kezdett az agyamban, továbbra is biztos voltam benne, hogy az ő ujjai simítanak végig a hajamon.

– Bowen! – szólt érzelmektől fűtött hangon.

Ösztönösen válaszra nyitottam a szám, de túl száraz volt ahhoz, hogy akár csak egyetlen szót is kipréseljek rajta. Mi a fene történt? Mennyit ittam tegnap este?

Anya megsimogatta az arcomat, tenyerének melege még jobban visszazökkentett a szendergésből.

– Gyerünk, kincsem! Ideje felébredni – suttogta sürgetően.

– Oké.

Ez volt az egyetlen szó, amit végül a torkom szárazsága ellenére is sikerült kinyögnöm.

– Gyorsan, hívd a nővért! – szólt anyám sírástól elcsukló hangon.

Nővért? Mi a frász van?

Valamikor az éjszaka folyamán a szemhéjamat ólompajzsokra cserélték. Képtelenség volt megemelni, ennek ellenére megpróbáltam, és kemény küzdelem árán sikerült résnyire kinyitnom a szemem.

– Jaj, Bowen!

Anya tűnt fel az igencsak korlátozott látóteremben. Sírástól kivörösödött szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek.

Apa odalépett mellé. Az arcán egyszerre láttam a megkönnyebbülés halvány jeleit és a kétségbeesést.

– Hála az égnek!

Könnyek gördültek végig az arcán, amitől zavarodottság és rémület elegye lett úrrá rajtam.

Apát még soha nem láttam sírni. Miért pont most? Mi a fene történt, hogy…?

Hirtelen minden bevillant.

A fülsiketítő fémcsikorgás.

Emberi testek szanaszét a kifutópályán.

A mindent elsöprő pánik, ahogy őrjöngve kerestem őt.

A reménytelenség, ahogy próbáltam újraéleszteni.

Remi.

Remi.

– Remi!

Az egész testem életre kelt. Amikor megpróbáltam felülni, a mellkasom lüktetett a fájdalomtól, de ez közelébe sem ért annak a kínzó gyötrelemnek, amelyet legbelül éreztem.

Apám az ágyhoz szorította a vállam.

– Nyugalom, fiam! Még a végén megsebesíted magad.

Akkora voltam, mint ő, a bennem tomboló adrenalin viszont megsokszorozhatta az erőmet.

– Szállj le rólam! – dühöngtem. A hangom nyers volt, és szaggatott. Akárcsak a szívem. Begipszelt karommal kitéptem az orromból a csövet, majd az infúzión és a vérnyomásmérőn töltöttem ki a haragomat. Kurvára fájt mindenem. És nem csak fizikai értelemben.

Azon gondolkodtam, hol és hogy van Remi. Talán szüksége van rám, én pedig egy nyavalyás kórházi ágyhoz kötözve agonizálok. Ismét haszontalanul.

Miközben a monitorok vészesen sípoltak, anyám pedig könnyek között imádkozott, Tyson egy másik fehér köpenyessel és jó néhány nővérrel együtt berohant a kórterembe. Az orvos mindenféle utasításokat adott, amiből semmit nem értettem, de Tyson félbeszakította.

– Ne! Csak adj egy percet, és lecsillapítom! Esküszöm.

Nem várta meg a kollégája válaszát. Odalépett apa mellé, aki továbbra is próbált engem ágyban tartani, aztán felém fordította a telefont. Ez volt a legszívbemarkolóbb kép, amit valaha láttam, de Tyson szavai megállítottak.

– Életben van.

Tetőtől talpig, szívemtől a lelkemig ledermedtem, ahogy az öcsém telefonjának képernyőjét bámultam.

Istenem! Az én Sallym. Teljesen bedrótozva. Mindkét szeme fekete volt, az egész karját gipsz borította, és egy csövet dugtak le a torkán. Elég halvány jelét mutatta az életnek, de tudtam, hogyha egy dobbanás is maradt a szívében, akkor mellette a helyem.

Amennyire a sajgó mellkasom engedte, vettem egy mély levegőt, aztán megkérdeztem, hol van Sally.

– A város másik végén, a Gradyben. Az állapota stabil. Mindenről idejében tájékoztatlak, de most pihenned kell, és hagyni, hogy az orvosok megvizsgáljanak. Azon kívül, hogy eltört a karod és megsérült a lábad, légmelled van. Beraktak egy mellkascsövet, és ha nem higgadsz le, ismét leszedálnak, nehogy kitépd. Ezt senki nem szeretné, úgyhogy kérlek! Könyörgök! Vegyél egy mély levegőt, és hagyd az orvosokat dolgozni!

Felnőtt korára Tyson soha nem volt a család józan eszének hangja. De annak ellenére, hogy plasztikai sebészetre szakosodott, ő volt az egyetlen az ismeretségi körömben, aki orvosi egyetemet végzett. Mindent tudni akartam Remiről, és Tyson volt az egyetlen, akiben megbíztam annyira, hogy tudtam, azonnal tájékoztat.

Nagyot nyeltem, aztán amennyire a testem engedte, visszasüppedtem az ágyba. Kizárt volt, hogy megnyugodjak, azt viszont nem akartam, hogy leszedáljanak.

– Jó – mondtam reszelős hangon.

Apa tartott még egy kicsit, miközben mézbarna szemével a tekintetemet fürkészte. Aztán sóhajtott egyet, végül elengedett.

Ezután az orvosok és a nővérek tették a dolgukat. Percekig csak visszahelyezték a csöveket és a drótokat, aztán megnézték az életjeleimet. Az orvosnak legalább egy tucat kérdése és ugyanennyi magyarázata volt, de az én gondolataim továbbra is csak a város másik végén lévő kórházban fekvő Remi körül forogtak.

Úgy éreztem, jól vagyok. Vagy legalábbis jól leszek. A vizsgálatok közötti szünetben megtudtam, hogy három nap telt el a baleset óta. A családom egy egész napig halottnak hitt, de aztán megtudták, hogy azon kevés szerencsések egyike vagyok, aki túlélte a balesetet. Azóta Tyson és anya a kórházban aludtak, Cassidy és apa pedig otthon tartotta a frontot a kutyákkal.

Kimondhatatlanul hálás voltam ezért a csodálatos támogatórendszerért, de elsősorban nem magam miatt aggódtam. Amikor az orvos végzett, és a nővérek is elhagyták a kórtermet, miután megígérték, hogy hoznak fájdalomcsillapítót, Tyson felé fordultam.

– Mi van Remivel? Miért vagyok én itt, amikor ő a Gradyben?

Anya leroskadt az ágyam szélére, és megfogta az ép kezemet. Az utóbbi napok traumáinak hatására súlyos árnyék vetült az egyébként ragyogó mosolyára.

Tyson megállt az ágyam végénél, keresztbe fonta a karját, aztán nyugodtan válaszolt.

– Kezdetben mintegy negyven túlélő volt. Az elsősegélynyújtók városszerte osztották szét az embereket. Ezért tartott olyan sokáig megtalálnunk.

Megköszörülte a torkát, hogy úrrá legyen az érzelmein, én pedig megszorítottam anya kezét, amikor láttam, hogy ismét könnyek szöknek a szemébe.

– Mostanra már csak harmincegy túlélő maradt. Hatan kritikus állapotban vannak. Ez… egy rémálom – mondta fejcsóválva.

Ebben teljesen egyetértettem vele.

– Remiről beszélj! Hogy van?

Tyson sóhajtott.

– Mindkét karja, ezen kívül a kulcscsontja és a bordái is eltörtek. De ezek meggyógyulnak. Jelenleg az agyi duzzanat jelenti a legnagyobb gondot.

Úgy éreztem, mintha satuba fogták volna a mellkasomat, és olyan félelem tört rám, amilyenről álmomban nem gondoltam, hogy létezik.

– Agyi duzzanat?

– Úgy tűnik, nagy ütés érte a fejét. A CT- és az MRI-felvételek biztatóak, de mesterséges kómában tartják, amíg nem csökken a koponyaűri nyomás.

Émelygett a gyomrom, és úgy éreztem, az egész világ súlya nehezedik a mellkasomra. Remi már így is épp elég szörnyűségen ment keresztül. Mintha az egész univerzum összeesküdött volna, hogy tönkretegye. Most viszont másképp küzd az életéért. Istenem! Minden porcikámmal azért imádkoztam, hogy még legyen ereje kitartani.

Eltakartam az arcom, ahogy kibuggyantak a könnyeim.

Miért volt ilyen kibaszott nehéz minden?

Olyan kurva nagy kérés, hogy legalább egyszer szabadon lélegezhessünk?

Tyson megsimogatta a lábszáramat.

– Figyelj! Remi fiatal és erős. Rendbe fog jönni.

Ez a rendbe igencsak relatív. Egy héttel korábban azért voltunk kórházban, mert harmadszor kísérelt meg öngyilkosságot. Attól talán rendbejött, hogy túlélte? Mi van a korábbi hónapokkal, amikor a nő, akit szerettem, árnyéka lett önmagának, tele félelemmel és fájdalommal? Ez volt a cél? Hogy abba az állapotba térjünk vissza? Mert megmondom őszintén, egyáltalán nem akartam, hogy arra a világra ébredjen.

Bár, ameddig felébred, Remi bármelyik változatát elfogadom. Úgy gondoltam, mindegy, mit tartogat számunkra az univerzum, soha nem mondanék le a szerelmemről. Egy csapat voltunk. Minden körülmények között. Még nem házasodtunk össze, de én már százszor megfogadtam, hogy jóban-rosszban.

Nem a tökéletes életre vágytam, hanem Remire.

Sóhajtottam, aztán letöröltem a könnyeimet. Most nem volt idő keseregni vagy azon pörögni, milyen kegyetlen és igazságtalan az élet.

Emberek haltak meg. Sok ártatlan ember vesztette életét a balesetben.

De Sally életben maradt, ahogy én is. A többit majd később kitaláljuk.

Összerándult a gyomrom, ahogy belém hasított egy gondolat.

– És Aaron?

– Jól van, kicsim – vágta rá anya. – Nagyon szerencsés volt, és megúszta néhány karcolással.

– Hála az égnek!

Aaron klassz srác volt, és jó barátom lett, de amilyen szörnyű ezt kimondani, a megkönnyebbülésemet önző érdekek vezérelték. Mindegy, milyen rosszul alakultak a dolgok Remi és Aaron között, ha Remi őt is elveszíti, egy újabb szörnyűséggel kellett volna megbirkóznia.

– Látnom kell Remit – jelentettem ki.

Tyson megnyugtatóan rám mosolygott.

– Úgy lesz. Amint kiengednek innen, magam viszlek oda. Addig viszont a saját gyógyulásodra kell koncentrálnod. Reminek szüksége lesz rád, Bowen.

Ki tudja, igaza volt-e, vagy sem. Több mint kilenc hónapig próbáltam segíteni, de minden tekintetben kudarcot vallottam. Csak jöttek az újabb csapások.

Csak azt tudtam biztosan, hogy nem adom fel a próbálkozást.

Az én Sallymért.

Remiért.

Kettőnkért.

Második fejezet

BOWEN

Ahogy a nappaliban álltam végtelen dühöt érezve, lüktetett az arccsontom Mark ökölcsapásától. Egy szép zúzódást és jó néhány duzzanatot szereztem, de kurvára nem érdekelt.

Haragudhatott bármennyire, és nevezhetett, aminek akart, nem voltam hajlandó változtatni az elhatározásomon.

– Nem hagyom el. Ennyi. A beszélgetésnek vége.

Aaron idegesen járatta közöttünk a tekintetét.

– Kurvára nincs vége! – ordította Mark, miközben minden izma feszült a Rozsdás Szög pólóban. – Mi a frász ütött beléd? Remi emlékezni fog. Elfelejtetted, hogy ez mit jelent neki? Élete végéig sötétségre és nyomorúságra ítéled! Lépj már tovább! Nem ő az egyetlen nő a világon, Bowen.

– De számomra igen! – vágtam rá.

– Ne etess ezzel a dumával, baszd meg!

Hatalmas léptekkel odamentem hozzá, miközben forrt bennem a zsigeri düh.

– Semmivel nem kell, hogy etesselek, mert kurvára semmi közöd hozzá! Meg akarod neki mondani az igazat? Jó. Nem akadályozhatlak meg. De pontosan tudod, hogy soha nem tennék olyat, amivel megbántom. Ő jött hozzám. Kezd belém szeretni. Nem emlékszik, de talán nem is kell, hogy emlékezzen.

A hajamba túrtam, és egyre hevesebben vert a szívem, ahogy felkavartak a múlt emlékei.

– Mi van, ha minden összejön? Elmeséltem neki mindent, ami Sallyvel történt, és…

– Hogy mit csináltál? – csattant fel Aaron.

– Jóságos ég! – hajtotta hátra Mark a fejét, és a plafonra bámult.

– Remi jól van – jelentettem ki. – Már nincs meg az érzelmi trauma, hogy összekapcsolja az élménnyel. Elmeséltem neki, mi történt. Szomorúnak találta a történetet, sírt, aztán továbbléptünk. Ha jól játsszuk ki a kártyáinkat, lassan adagolhatjuk neki az emlékeket, így amikor tényleg emlékezni kezd, az elméjének lesz ideje anélkül feldolgozni a történteket, hogy a trauma uralna mindent.

– Ne haragudj – okoskodott Aaron –, azt hiszem, lemaradtam arról a részről, amikor megszerezted az orvosi diplomát.

– Ez nem a gyógyszerekről vagy az orvosokról szól. A világ összes terapeutája és gyógyszere sem volt elég, hogy megmentse. Ez Remiről szól. Ugyan már! Gondoljátok végig! A világon senki nem ismeri őt olyan jól, mint mi hárman. Az elrablása után nem voltunk felkészülve a mélyrepülésre. Mosolyt erőltetett az arcára, és azt mondta, jól van, miközben a saját poklának örvényében vergődött. Mire rájöttünk, milyen szörnyű a helyzet, már késő volt. Ezúttal viszont lehet más. Tudjuk, mire kell figyelni, és ha isten is úgy akarja, megállíthatjuk a lavinát, mielőtt maga alá temeti Remit. Ez a második esélyünk.

– A maradék józan eszed is elment – suttogta Mark.

– Lehet. De ez már kurva régen megtörtént. Az első alkalommal azt hittem, elveszítettem. Aztán másodszor. És harmadszor. Negyedszer. Nem beszélve a reggelekről, amikor felkeltem, és tudtam, hogy életem szerelme csak néhány kilométerre van tőlem, mégis eltűnt.

Megböktem Markot.

– Mindig azt mondtam, ha emlékszik rám, semmi nem állhat közénk. Alakul a dolog, Mark. Remi még nem tudja, de már elindult az úton. Itt nem az a kérdés, fog-e emlékezni, hanem az, hogy mikor. Nem tudom, te hogy vagy vele, de én nem vagyok hajlandó tétlenül várni, mi lesz ebből. Mellette leszek. Ahogy mindig is kellett volna.

– Egyetértek – mondta Aaron, ezzel magára vonva a figyelmemet.

Mark gyilkos pillantást vetett a barátjára.

– Kurvára nem kéne!

– Hidd el, nálam kevésbé senki nem akarja, hogy emlékezzen! – csóválta szégyenkező arccal a fejét. – Mindannyian próbáljuk őt megvédeni. De a szerepünk itt véget ér. Mielőtt elrabolták, Bowent akarta. És utána is. Az isten szerelmére! Még hozzá is akart menni! Nem emlékszik a közös életükre, ezért megpróbál felépíteni egy újat. Ebbe nincs beleszólásunk.

Diadalittas mosoly jelent meg az arcomon.

Mark úgy nézett a barátjára, mintha két feje nőtt volna. Legbelül viszont tudta, hogy miután Aaron mellém állt, az ő szavának nem maradt súlya.

Felőlem életem végéig utálhatott, amíg Remi velem volt, így is, úgy is nyugodtan aludtam.

Megköszörültem a torkom, és odamentem a szélesen tárva maradt bejárati ajtóhoz.

– Jó. Most, hogy ezt megbeszéltük, húzzatok innen a picsába! Remi nemsokára megérkezik, úgyhogy szeretnék vacsorát készíteni. Fel a fejjel! Valószínűleg nem otthon tölti a ma éjszakát, sőt egyetlen éjszakát sem a közeljövőben.

Ha a szerelmemről volt szó, az egyetlenről, akit valaha is igazán szerettem, többé senki más érzéseit nem voltam hajlandó a sajátom elé helyezni. És nem érdekelt, ha emiatt önzőnek és udvariatlannak tartanak.

– Megkéred, hogy költözzön hozzád? – kérdezte óvatosan Aaron.

Megtöltöttem a tüdőm oxigénnel, majd vártam egy kicsit, és csak ezután fújtam ki a levegőt. A beköltözés volt az a pont, ami után minden letért az eredeti pályáról. Ha valami megpiszkálná Remi emlékezetét, az pont a költözés lenne. És annak ellenére, hogy fénysebességgel haladt előre a kapcsolatunk, még nem álltunk rá készen. Egyelőre nem.

– Majd egyszer. Előtte mindenképpen szólok.

Elismerően bólintott.

Mark állkapcsa megfeszült, de amikor megszólalt, már nem haragot, inkább aggodalmat éreztem a hangján.

– És ha elcseszed? Akkor mi lesz vele?

Ezt jogos felvetésnek éreztem.

Őszintén szólva, minden percben kísértett a gondolat, hogy ismét cserben hagyom Remit. Mégis mik a lehetőségeim? Amikor nem volt az életem része, teljes szívemből hittem, hogy helyesen cselekszem, és azzal teszem neki a legjobbat, ha távol tartom magamtól. Ezzel esélyt adok neki az újrakezdésre, amire nagy szüksége volt… és amit megérdemelt.

De aztán visszajött hozzám, elszántabban, mint valaha. És így már kvittek voltunk, mert abban a pillanatban, hogy megjelentem az irodájában a kaktusszal, ismét elköteleztem magam mellette. Akár tudta, akár nem.

– Én – válaszoltam Marknak ellentmondást nem tűrő hangon. – Én leszek vele. Elvégre hozzám tartozik. Ha megint széthullik minden, és ott folytatjuk, ahol a baleset előtt abbahagytuk, minden áldott nap mellette leszek. Amíg ő akarja.

Mormolt néhány keresetlen szót az orra alatt, aztán megvakarta az orrnyergét.

– Ez olyan elcseszett.

Mindig is az volt. Úgy gondoltam, én vagyok az egyetlen, aki erre rávilágított. Senki nem hallgatott rám, de most nem akartam, hogy ez az utamba álljon.

Az ajtó felé biccentettem.

– Ebben legalább egyetértünk.

Aaron elsétált mellettem, miközben gondterhelten ráncolta a homlokát. Lehet, hogy a pártomat fogta, de nyilván nem lelkesedett a dolgok alakulásáért. Nem hibáztattam. Elvégre ki szeret hazudni a nőnek, akit szeret? Még ha szükségszerű is.

Mark megállt az ajtóban, és jelentőségteljes pillantást vetett rám.

– Még nincs vége!

Kihúztam magam, aztán mélyen a szemébe néztem.

– Igazad van. Én és Remi csak most kezdünk mindent. Újra.

A fejét csóválva mormogott. De szerencsére nem akart ott ácsorogni, amíg Remi megérkezik, ez pedig önmagában meggyőzött, hogy a titok köztünk marad.

Legalábbis Remi nem fog tudni róla.

Viszont amennyire Markot ismertem, biztos voltam benne, hogy útban hazafelé az első dolga lesz beugrani Jack Grey éttermébe.

Miután egy kézzel becsuktam mögöttük az ajtót, a másikkal előhalásztam a telefonomat a farzsebemből, és kikerestem a régóta jól ismert számot.

– Minden rendben, fiam? – kérdezte Jack köszönés nélkül.

Félve az esetleges negatív reakciótól, sóhajtottam.

– Attól függ, mit értesz az alatt, hogy rendben.

– A francba! – mormolta, miközben ajtónyikorgást hallottam a háttérből.

– Remi nálad van?

– Nincs. Bemegyek az irodába, hogy jobban halljalak. Mi történt, Bowen? Valahányszor megjelenik a neved a kijelzőn, megáll a szívverésem.

– Nagyon sajnálom, és nem szívesen mondok ilyet a telefonban, de itt járt Mark és Aaron. És nem volt túl kedélyes a találkozó.

– Mi történt?

Átvágtam a szobán, remélve, hogy kicsit csillapíthatom a testemet átható feszültséget.

– Röviden annyi, hogy Remi és én ismét együtt vagyunk. Mark szerint ez szar ötlet, de Remi keresett meg engem, Jack. Kurvára nem fogok még egyszer félreállni.

Hosszú csend következett. Tiszteltem Jacket, de a Remivel való kapcsolatom nem volt alku tárgya, ezért senkinek a véleményére vagy áldására nem tartottam igényt. Viszont nem voltam annyira gyáva, hogy ne játszottam volna nyílt lapokkal.

Amikor ismét megszólalt, igen nyers volt a hangja.

– Ő nem…

– Nem. Nem emlékszik semmire.

– Helyes – válaszolt a már jól ismert megkönnyebbüléssel a hangjában. – Akkor hogy érted azt, hogy ismét együtt vagytok?

– Visszajött hozzám. Nem én kerestem. Amikor megpróbált felszedni, igyekeztem leállítani, de te is tudod, milyen. Nála nincs olyan, hogy nem. Óvatos és elővigyázatos vagyok, de szerelmes belém, Jack. Nem vagyok hajlandó úgy tenni, mintha ez nem lenne kölcsönös. Figyelj! Nem a beleegyezésedet kérem, csak azelőtt akartam neked szólni, hogy Mark és Aaron megtenné.

Jack több szempontból is jolly joker volt. Őrülten szerette a lányát. Amikor látta, hogy Remi összetört az elrablása után, kis híján maga alá temette a bánat. Tudtam, miért olyan dühös Mark és miért akarta Aaron titokban tartani, hogy ismerjük egymást, miután „találkoztunk” a kávézóban. Arról viszont fogalmam sem volt, mit szól majd Jack.

Ismét csend következett, és vártam, hogy rám zúdítsa a pokol tüzét, bármi legyen is az pontosan. Mégiscsak ő Remi apja, ezért nem szálltam volna vele vitába. A lényegen úgysem változtat.

– Hála istennek! – mondta végül, amit nem tudtam mire vélni. – Halálra aggódtam magam a miami utazás miatt, mert a gondolat is fájt, hogy egyedül hagyom Remit. Bár Mark és Aaron legalább tízszer biztosítottak, hogy a gondját viselik, nem sokat tehetnek érte. Nagyon féltem őt, Bowen. Annyi mindenen ment keresztül, és mindig te álltál mellette a legerősebben. Akkor is sziklaszilárd voltál, amikor össze kellett volna omlanod. Én erőltettem, és már sok mindent megbántam, de most, hogy tudom, visszatértél az életébe, és… ott vagy neki, ha szüksége van bármire… Nos, így sokkal nyugodtabban hunyom le a szemem éjszakánként.

Irtó jólesett ezt hallani. Sok tekintetben cserben hagytam Remit, de mi ketten összetartoztunk, ezért az apja bizalma elképesztően sokat jelentett nekem.

Ki nem állhattam a titkokat és a hazugságokat. Abban a pillanatban, hogy Remi visszasétált az életembe, legszívesebben világgá kürtöltem volna az örömömet. De még ahhoz sem volt bátorságom, hogy a saját családomat beavassam, nemhogy Remiét.

Ez a boldogsággal és megkönnyebbüléssel teli reakció Jack részéről hihetetlen gyógyírt jelentett a megtépázott lelkemnek.

– Számomra ő az egyetlen, Jack. Nem érdekel, mi áll az utunkba. Bármi történjék, megvédem.

– Hidd el, tudom, fiam. Ebben soha nem kételkedtem. Rengeteg áldozatot hoztál a lányomért, és ezt soha nem fogom tudni viszonozni.

Visszanyeltem a torkomban nőtt gombócot, egyik kezem csípőre tettem, majd üres tekintettel meredtem a padlóra. – Nem tartozol semmivel. Bár, ha mindenáron szívességet akarsz tenni, beszélj Markkal! Értem, hogy ő is aggódik Remiért, de nem akarom, hogy bármi balul süljön el. Nyitva tartom a szemem, és felkészültem a kihívásokra.

– Nekem ez elég – mondta, mire dagadtam a büszkeségtől. – Meglátom, mit tehetek a fiúkkal.

– Hálásan köszönöm.

Megköszörülte a torkát.

– Nem akarok témát váltani, de Remitől eltekintve, te hogy érzed magad?

Elmosolyodtam.

– Jobban, mint az adóügyeid, az biztos.

– Aha! Szóval te vagy a könyvelő, aki az összes pénzemet befizettetné az adóhatóságnak?

– Igen. És ahogy a pénzügyi helyzetedet elnézem, nagyon haragszom, amiért nem szóltál hamarabb.

– Igen, tudom. De már így is volt éppen elég bajod. Állam Bácsi pedig várhat.

Kuncogtam.

– Azért ez nem egészen így működik.

– Na, jól van. Ha nem bánod, a pénzügyi oktatást most kihagyom, és visszamegyek dolgozni. Alig várom, hogy újra lássalak, Bowen!

Vigyorogva csóváltam a fejem.

– Én is, Jack.

Tudva, hogy Remi hamarosan megérkezik, hozzáláttam a vacsorakészítéshez.

Nem meglepő módon késett, de most kifejezetten hálás voltam a plusz időért.

– Szia! – mondtam, ahogy kitártam a bejárati ajtót.

Remi oldalra hajtotta a fejét, és alaposan végigmért.

– Istenem! Mi történt az arcoddal?

Amikor megnéztem magam a tükörben, előre kigondoltam, mit fogok hazudni. Többször elpróbáltam, mielőtt Remi megérkezett. De ettől még nem éreztem kevesebb keserűséget, amikor elmondtam neki.

– Semmi különös. Labdáztam a kutyákkal, és a laszti egyszer csak a hintaágy alá gurult. Amikor megpróbáltam kihalászni, a hintaágy sarka képen törölt.

Remi megfogta az arcom mindkét oldalát, lábujjhegyre állt, majd a hüvelykujjával végigsimított a Mark által okozott sérülésen.

– Jajj! Nem tudtam, hogy az ügyetlenségem ragályos. Feküdj le, hadd nézzem meg jobban!

Kuncogva átkulcsoltam a csípőjét, és olyan közel húztam, hogy a mellkasunk összesimult. Felgyorsult a légzése, a szeme sötéten csillogott. Egyszerűen képtelen voltam betelni azzal, ahogy az érintésemre reagált.

Kicsit lehajoltam, és végigsimítottam az ajkán a számmal.

– Rendben. Bár nem bánnám, ha Grey nővér inkább fürdőzés közben vetne néhány pillantást a sérülésemre.

Pajkos mosoly jelent meg az arcán.

– Az a gyanúm, hogy akkor nem az arcodat akarnám vizsgálgatni.

Végigcsókoltam a nyakát.

– Micsoda szakszerűtlen hozzáállás… de akkor sem panaszkodnék.

Kacagása új élettel töltötte meg a szívem. És ez ugyanaz az új élet volt, amiért bármit megadtam volna.

Harmadik fejezet

BOWEN

Kilenc nappal a repülőgép-szerencsétlenség után…

– Ti kurvára nem vagytok magatoknál! – ordítottam, ahogy felültem a kórházi ágyon.

A bordáim is üvölteni tudtak volna, bár kilenc nap után a testem java része már gyógyulóban volt. Ettől függetlenül forrt a vérem, ahogy az ágyam végében ácsorgó Jackre, Markra és Aaronra néztem. Tyson úgy állt mellettem, mint egy őrszem, de még ő is néma csendben és döbbenten hallgatta azt a süketelést, amit ezek hárman levágtak.

Mark a kiborulásom ellenére sem fogta vissza magát.

– Aaron már tervezi, hogy visszaköltözik. Remi telefonját nem találták meg a baleset után, így a hálószobájában lévő néhány képen kívül semmi nem maradt rólad, amit ki kéne törölni az életéből. Őrültségnek hangzik, de mi hárman alaposan átbeszéltük ezt az egészet, és úgy hisszük, hogy Reminek ez lenne a legjobb. Bármilyen szörnyű is volt ez a repülőgép-szerencsétlenség, ez a mi esélyünk, hogy végre visszaadjuk Reminek az életét.

– Velem teljes az élete!

– Nem emlékszik rád! – vitatkozott Mark.

– Egy átkozott esélyt sem adtatok neki! Nem láttuk egymást! – vágtam vissza rögtön. – Hívjátok fel! FaceTime-on, vagy mit tudom én! – Jackre néztem. – Te is tudod, hogy ez őrültség.

Megrázta a fejét, majd lehunyta a szemét, és úgy beszélt. Éreztem, hogy minden szava kényszeredett és elpróbált, mégis meggyőződéssel mondta.

– A kislányom kórházban van a város másik végén. Nevetgél, viccelődik. Közel egy év után most kezd ismét a régi önmaga lenni, fiam. Azóta mosolyog, hogy kinyitotta a szemét, és miután meséltünk neki a balesetről, minden orvosnak és nővérnek hálásan megköszöni, hogy megmentették az életét.

Jack hangja elhalkult, mégis reménytelinek tűnt.

– A fenébe is! Végre boldog, hogy él! Nem tudom, te hogy vagy vele, de én nagyon szeretném, ha ez így maradna. Ha csak így adhatom vissza az örömét, muszáj meghoznom ezt a döntést. Úgy szeretlek, mintha a fiam lennél, Bowen. De nem akarom még egyszer elveszíteni Remit.

– Vagy úgy – nevettem gúnyosan. – Szóval akkor veszítsem el én?

Mivel Jack nem válaszolt, Mark közbelépett.

– Még véletlenül sem szeretnénk felidézni az emlékeit, miközben felépül. Hadd gyógyuljon a teste és az agya anélkül, hogy ezzel a szarral is terhelnénk!

Az egészben az volt a vicc, hogy részben megértettem őket. Ha eljöttek volna, hogy megkérjenek, tartsam magam távol tőle egy ideig, minden további nélkül megtettem volna. Abban teljesen igazuk volt, hogy Reminek nincs szüksége újabb érzelmi traumára, miközben fizikailag gyógyul. Még azt is megértettem, miért féltek, hogy én hozom elő a fájó emlékeket. Elvégre Remi és én folyton a tragédiák hálójában vergődtünk. Ha emlékszik rám, kizárt, hogy ne emlékezzen a pokolra, amit párként átéltünk.

Csakhogy nem ezekről beszéltek, amikor bejöttek hozzám a kórterembe, negyvennyolc kibaszott órával azután, hogy Remi felébredt. Amit mellesleg még véletlenül sem közöltek velem telefonon. Miközben ők ünnepelték a nőt, akit mindannyian imádtunk, és már jóval a repülőgép-szerencsétlenség előtt elvesztettünk, én egy átkozott kórházi ágyon feküdtem, miközben emésztett az aggodalom, és a lehunyt szemhéjam mögött senki mást nem láttam, csak Remit. Abban sem voltam biztos, hogy ha Tyson nem megy be hozzá a műszak végén, ezek hárman meglátogattak volna.

Nem. Mire megjelentek nálam, már mindent lezsíroztak. Összeesküvést szőttek a hátam mögött. Úgy döntöttek, elhozzák Remi holmijait a házamból, és megkérdezték, mit akarok csinálni az eljegyzési gyűrűvel. Előre kitaláltak mindent, és egy olyan dologban döntöttek, amiben kurvára nem nekik kellett volna.

Heves indulatomat Aaronnak címeztem. Sápadtan, felhúzott vállal álldogált, mint aki mindjárt sír. Szemétség volt tőlem, hogy pont őt pécéztem ki, amikor látszott rajta, hogy bármikor képes lenne kárt tenni magában. Csakhogy ez tőlem sem állt távol.

– Hadd találjam ki: te is ezt akarod? Hónapokig takarítottam a szarodat, miután hazugnak és függőnek tituláltad Remit. Most visszakúsznál az életébe, hogy te legyél a hős, engem pedig félreállítasz, hogy visszaszerezd?

Azt a pontot találtam el, amelyiket célba vettem, de Aaron arcának rándulásától sem lett jobb kedvem.

– Hé! – förmedt rám Mark, majd a barátja elé állt, hogy ne lássam. – Vigyázz a mocskos szádra! Te is pontosan tudod, hogy egyikünk sem tudta kezelni a helyzetet, miután Remi visszatért. Minden tőlünk telhetőt megtettünk.

Ha pillantással ölni lehetett volna, Markot garantáltan eltettem volna láb alól.

– Egyesek jobb munkát végeztek, mint mások. Amíg te azon voltál, hogy megnyisd a második veszteséges bárodat, én otthagytam a munkámat, és az egész életemet Reminek szenteltem. De most, hogy elvesztette az emlékezetét, mégis én vagyok az, akit mindhárman ki akartok törölni az életéből? Nekem kell feláldoznia a közös jövőt? Takarodjatok innen a picsába, a szaros terveitekkel együtt!

Ahogy eszelősen röhögtem a nevetséges jeleneten, úgy kiszáradt a szám, hogy még a torkom is lángolt.

– Nem fog működni! Majd meglátjátok. De a hét további része a tiétek, amíg erősödik és gyógyul. Hacsak nem akar velem előbb találkozni. Nincs olyan forgatókönyv, ahol Remi és én ne egymás karjaiban kötnénk ki! Azt csináltok, amit akartok, de kérlek, ne tépjétek feleslegesen a szátokat, és takarodjatok a kórtermemből a francba! És kurvára szégyelljétek magatokat mind a hárman, hogy ilyen hosszú ideig magára hagytátok!

Mark meg akart szólalni, de Tyson feltartotta a kezét, hogy csendre intse.

– Mi lenne, ha most szüneteltetnénk a témát? Kár sietni. Bowen azt mondta, vár még egy hetet, hogy kapcsolatba lépjen vele. Mindannyian a legjobbat akarjuk Reminek, de ez a csiki-csuki senkinek nem használ. És azt se felejtsük el, hogy Bowen maga is kórházban van!

– Ez igaz – állapította meg Jack, aztán megmarkolta Mark vállát. – Menjünk, fiúk! Hagyjunk neki teret! Hadd gondolkodjon, pihenjen és gyógyuljon! Biztosan helyesen fog cselekedni.

– Igen – dörmögtem. – Talán nektek sem ártana hosszasan elgondolkodni néhány dolgon. Képzeljétek el, mit szólnátok, ha azt kérném, nem, inkább követelném, hogy valamelyikőtök tűnjön el az életéből!

Ha számomra így nézett volna ki a túlélés, inkább nem akartam volna.

Aaron hirtelen előlépett Mark mögül. Az arca megkövült, a szeme kivörösödött.

– Nem kell elképzelnem – forrongott. – Még három hónapja sincs, hogy ezt kérted tőlem. És tudod mit? – Fölém hajolt, aztán halkabban folytatta. – Megtettem. Úgyhogy értelek. Először tényleg nem hittem, hogy elrabolták. Ez az én hibám. De milliószor bocsánatot kértem. És legalább a felénél ott voltál, úgyhogy magad is hallottad. És mi történt? Miután odajöttél, és közölted, hogy Remi mentális egészsége érdekében jobb lenne, ha nem tartózkodnék mindig a közelében, összeszedtem a szaraimat, és elköltöztem attól a két embertől, akik valaha is törődtek velem. Mindent feladtam, mert azt hittem, azt reméltem, hogy ezzel segítek Reminek. Most nem állnék itt ebben a kórteremben, és nem kérnék ilyen hatalmas horderejű dolgot, ha nem hinném, hogy segít rajta.

Megcsóválta a fejét, aztán folytatta.

– Amikor segítettél nekem összepakolni, mélyen a szemembe néztél, és azt mondtad, egy család vagyunk. És egy napon, amikor Remi ismét egészséges lesz, megbékél, és minden úgy lesz, mint régen.

Szívszaggató reszketéssel vett levegőt.

– Most az egyszer fogadd meg a saját tanácsodat, és tedd, ami Reminek a legjobb!

Ennyi erővel egy téglát is a mellkasomhoz vághatott volna. Minden szava igaz volt, és egy kicsit sem szépített, hogy jobb színben tüntesse fel magát.

De az isten szerelmére! Ez már nem ugyanaz a helyzet volt.

Remi nem rám volt mérges. Nem én bántottam meg, és nem én hagytam cserben. Ezek hárman arra kértek, hagyjam ott az egyetlen nőt, akit valaha is igazán szerettem. És nem csak egy rövid időről vagy szünetről volt szó.

Nem arról volt szó, hogy lezárunk egy fejezetet, és lapozunk egyet a könyvben.

Hanem egyszerűen az egész kibaszott könyvet felgyújtjuk.

Ha félreállok, Remi Grey soha nem jön vissza hozzám. Hiszen az elméjében nem létezem.

Néma csendben figyeltem, ahogy Jack, Mark és Aaron elhagyja a kórtermet. Tyson követte őket, hogy hagyjon nekem időt, amire nagy szükségem volt.

Talán minden hiábavaló volt.

Talán visszanyeri az emlékezetét, gondoltam, és totál kiakad, amiért nem hívtam és nem látogattam meg.

De tényleg ezt akartam? Hogy emlékezzen a fájdalomra és a traumára? Hogy ismét feleméssze a bánat?

Ebben a helyzetben nem volt győzelem. Nullszaldós volt a játék. Az életemnél is jobban szerettem volna visszakapni az én Sallymet, de mi van, ha Remi nélküle is tud létezni? Sőt, mi van, ha képes szárnyalni és újra megtalálni a valódi boldogságot?

Ezt csak az idő tudja megmondani… A lassú, gyötrelmes, életet megváltoztató idő.