Szerzők: Dobos Sándor, Gebei Péter

Borító: Müller Péter

© Gebei Péter

© CSER Kiadó, Budapest, 2025

A könyvben szereplő fotók forrása: a Magyar Jégkorong Szövetség, a Dunaferr SE játékosai és Gebei Péter archívuma, Draxler Hannes, Madarász Milán, Andreas Robanser/Puckfans.at, Soós Attila, Vörös Dávid

Borítókép: Magyar Jégkorong Szövetség/Mudra László (archív)

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-817-3

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

„A jó játékvezető az, aki a főbejáraton megy be a csarnokba, és a meccs végén ott is távozik.”

(Árkovics Miklós)

TARTALOM

Előszó

Egy pillanat

Belépő

I. fejezet: Minden út a Rómaira vezet

ELŐSZÓ

És akkor felállt „több ezer NHL-mérkőzés” az Óbudai Jégcsarnok különtermének hátsó soraiban, hogy még az addiginál is hangosabb vastapsot kezdeményezzen. Mindezt azután, hogy rövid záróbeszédében Gebei Péter elérzékenyülve köszönte meg mindenkinek a részvételt a harmadik NHL Summer Exposure Combine nevet viselő nyári, nemzetközi játékvezetői táborában. „Péter, Péter, Péter” (egyesek – sokak – részéről Pítör, Pítör, Pítör) – szólt ezen a júliusi délutánon az alkalmi rigmus, amelyet hallgatva e sorok írójának is kedve támadt elérzékenyülni. Egyrészt azért, mert minden magyar sportsiker esetén megesik az ilyesmi, márpedig az, hogy az észak-amerikai profi jégkorongbajnokság, a világ legerősebb ligája harmadik éve van jelen Magyarországon a világ legjobb játékvezetőinek révén, ráadásul ilyen professzionális és végtelenül menő formában, az bizony óriási eredmény. Ez nem más, mint a csúcs – amit mindig is ostromolt, és el is ért a könyv főszereplője. Aztán a libabőr annak is szólt, hogy elkapott az irigység is ebben a közegben, igazolva, hogy a játékvezetőké valóban nagyon különleges társaság. Tapintható volt, ahogy a világ 16 országából érkező fiatalok pár nap alatt egységes közösségé formálódtak, alázattal, szenvedéllyel, bajtársiassággal és barátsággal megélt pillanatokat hagytak maguk mögött. Mindezt „egy bolond magyarnak” (és csapatának) köszönhetően. Nem én, ő nevezte így magát az egyik fejezetben taglalt történet során, utalva arra, a játékvezetéshez fűződő szenvedélyes viszonyát és a folyton előre és felfelé lépkedésben megvalósuló, szinte gyermeki vágyait nem különösebben befolyásolta, hogy nem klasszikus hokinemzet szülötte. A munka és az alázat felülírta a józan ész szabályait is olykor. Végezetül szólt a meghatódás a mi kis közös történetünknek is, és a ki nem mondott hálának, amivel tartozom, amiért megismerhettem egy páratlan sportkarriert, annak hullámhegyeit és -völgyeit is a beszélgetéseink során.

A modern jégkorong története legsikeresebb magyar játékvezetőjének önéletrajzi kötetét tartja a kezében az olvasó. S bár csak 49 év történéseiről szól a könyv, az oldalszám akár a duplája is lehetne, annyi minden fért már bele ebbe az alig félszáz évbe. Dunaújvárostól Buffalón át Vlagyivosztokig – adhattuk volna alcímként. A következő oldalak persze nemcsak – az egyébként 56-szoros válogatott – Gebei Péterről, hanem a magyar jégkorong újkori történetéről és annak főszereplőiről is szólnak, ahogyan egy kicsit a magyar játékvezetés fejlődéstörténetéről is. Péter pályafutása párhuzamos a magyar hoki fejlődésével és professzionálissá válásával, ezért különösen hálás vagyok a lehetőségért, hogy bepillanthattam ennek a folyamatnak a hátterébe, a szenvedélyes Dunaújváros–Fehérvár rivalizálás rejtelmeibe, a válogatott romantikus vb-kalandjaiba.

Gebei Péteren, vagy ahogyan a legtöbben ismerik a jégkorong-társadalomban, Retyén kívül további harmincöt személy szólal meg a könyvben, dunaújvárosi klubtársak, válogatott csapattársak, játékvezető kollégák, ellenőrök, két fiúgyermeke (akikre méltán büszke), a magyar, az osztrák, az orosz liga szereplői, a hazai és a nemzetközi jégkorongvilág emblematikus alakjai. Köszönjük nekik, amiért kiegészítették, megerősítették, adott esetben cáfolták a főszereplő meglátásait és gondolatait, ezekkel lett teljes és kerek ez a történet.

Peti – többek bátorítása mellett – egy ideje gondolkodott egy karrierjét összefoglaló olvasmányon, egy korábbi kollégával már bele is vágtak a kalandba, hogy aztán megrekedjen az a történet. Mi egy-két éve beszélgettünk először azon, hogy kíváncsiságomból fakadóan és a kihívásokat keresve szívesen közreműködnék az anyag írásba foglalásában, 2025 márciusának egyik délutánján pedig meg is egyeztünk erről. A sors szinte hihetetlen fintora, hogy kézfogásunk másnapján Pétert elbocsátották a Magyar Jégkorong Szövetség kötelékéből. Bízom benne, hogy a könyvet olvasva kiderül majd az olvasó számára, miért jelentett ez hatalmas csalódást és törést neki. Peti rögtön jelezte ugyanakkor, hogy elhatározása nem változik a hirtelen jött fejleménytől: szülessen csak meg a könyv, vágjunk csak bele! Ha egyszer valamit elhatároz, azt tűzön-vízen keresztülviszi, mondta magáról többször, ahogyan mondták róla mások is a mögöttünk hagyott hónapokban. Ezen a ponton még egy találó jellemzés jut eszembe, amit egyik jelenlegi amatőr csapattársa fogalmazott meg róla: „Ha valamit kap, akkor sokat, jóval többet akar visszaadni.” Ezt tapasztaltam magam is a munkafolyamat során, amiért szintén hálás vagyok. Ahogyan Vörös Andrásnak, a Cser Kiadó vezetőjének is, amiért befogadta ötletünket és felvállalta a könyv kiadását.

Lyle Seitz, az osztrák bázisú jégkorongbajnokság játékvezetőkért felelős igazgatója, Gebei Péter egyik mentora, majd jó barátja egyik nyilatkozatában azt mondta, mindegy, milyen titulus áll egy ember neve mögött, a lényeg mindig az, hogy az illetőnek milyen hatása van közvetlen környezetére. Főszereplőnk neve mögött a könyv szerkesztésének idején csak a Nemzetközi Jégkorong Szövetségben betöltött feladatára vonatkozó titulus áll (officiating coach), magyar szövetségi megbízás nem. Mégis, a márciusi döntést követő egy-két hónapos „sokk” után ő így is látja a helyét a jégkorongban, és meggyőződésem, hogy „őt is látják.” Idehaza is, változatlanul. Szenvedélyét és állandó cselekedni vágyását látva pedig alighanem néhány év múlva új, bővített kiadással kell jelentkeznünk. Állunk elébe.

Dobos Sándor
szerkesztő

EGY PILLANAT

Csíkszereda, Vákár Lajos Műjégpálya, 2008. március 5., este 9 óra körül

A Vákár Lajos Műjégpálya bírói öltözőjében ülök. Vége a mérkőzésnek, az Alba Volán 3-2-re legyőzte a Csíkszeredát az OB I elődöntőjének második mérkőzésén. Vezetőbírótársam, Németh Marci, valamint a két vonalbíróm, Nagy Attila és Kovács Balázs mellettem az öltözőben. Megfogalmazhatatlan, amit érzünk, miközben a lelkiismeretünk tiszta. Megrökönyödve várjuk, hogy a sors mit tartogat számunkra. Döbbenet és idővel a kétségbeesés, az értetlenség lesz úrrá rajtunk. Az öltözőbe csattogó pengékkel érkeztünk, mert felszedték a gumiszőnyeget előttünk a meccs végén. Míg beértünk, válogatott szidalmakat kaptunk, mindannyiunkat többször is arcon köptek, magukból kivetkőzve ordibáltak a szurkolók. Sosem tapasztaltam ilyen szintű népharagot, ami már a meccs alatt elkezdődött, és olyan megaláztatásban sem volt addig részem, mint amit a meccs után kaptunk.

Az öltözőben ülve csak azt halljuk, hogy dörömbölnek az ajtón, folyamatosan fenyegetnek, ha kimegyünk, agyonvernek minket. Nem mozdulunk másfél óráig, várunk. Majd nem sokkal később jön a hír, a jégkorongszövetség főtitkára telefonon elismeri a csíkszeredai polgármesternek, csaltunk. Teljes értetlenség mentén hívjuk fel, és csak annyit kérdezünk tőle, látott-e olyan felvételt, amivel alá tudja támasztani a csalást. A válasz egyértelmű volt: nem látott. Az izzó házat gyújtotta ránk.

Közel két óra elteltével sem tudjuk, hogyan jutunk ki a csarnokból, olykor a pánik tör ránk, miközben arról beszélgetünk, hogy fogjuk kihozni a cuccainkat a közeli hotelből. Végül egy biztonsági őr húz ki minket a pokolból. A hátsó bejárathoz áll egy kisbusszal, azon jutunk ki, egyből autóba ülünk, és elhagyjuk Csíkszeredát. A terv az volt, hogy aznap még ott alszunk, de erre esélyünk sem lett.

Vannak pillanatok az életben, amikor az ember kicsit megáll, elgondolkodik, és nagy elhatározásokat tesz. Két út állt előttem az eset után: vagy abbahagyom a játékvezetést, mert nincs biztosítva a védelmünk, vagy folytatom tovább külföldön, és bebizonyítom, nem én vagyok a hunyó.

Köszönöm minden csíkszeredai szurkolónak, hogy megadta a lökést, attól a pillanattól kezdve az volt a célom, hogy az ország legjobb játékvezetőjévé váljak. Hogy kétség se legyen senkiben. Fognak még Csíkszeredából keresni, hogy vezessek nekik meccset – ezzel a gondolattal szeltük hazafelé a kilométereket.

Három év múlva megcsörrent a telefonom…

BELÉPŐ

Valamikor 1982-ben

Csak ültem egy széken és unatkoztam. Esküvőre volt hivatalos a családunk, az egyik unokatestvérem házasodott, egy dunaújvárosi halászcsárdában ünnepelt a násznép. Nem sok mindenre emlékszem, mert öt- vagy hatéves voltam, de arra igen, hogy megszólított az egyik rokonunk, Szilágyi János, aki történetesen a dunaújvárosi jégkorongcsapat egyik edzője volt. Azt sem tudtam, hogy létezik ilyen sportág, hogy van egyáltalán jégpálya a városban, korábban sosem vittek ki oda a szüleim, akik korcsolyázni sem tudnak a mai napig sem. „Nincs kedved megnézni egy edzést? Látom, unatkozol” – invitált Jani bácsi kora este, én meg valamiért igent mondtam neki. A szüleim engedélyével beültem a fehér Ladájába, és nemsokára már a jégpályán, a palánk mellett álldogáltam, figyeltem, ahogy nagydarab emberek siklanak a jégen, és egyfolytában ütköznek.

Azonnal megfertőződtem.

Másnap pedig édesapám elé álltam: szeretnék lemenni jégkorongozni.

I. fejezet

MINDEN ÚT A RÓMAIRA VEZET

„Hogy miért 12, és nem 11 vagy 14?
Azért, mert Cooper nem volt hülye!”

(Kercsó Árpád)

Amikor azt mondják, panelproli, a legkevésbé sem rándul össze a gyomrom. Soha nem éreztem ennek a kifejezésnek a negatív élét, lesajnáló hangulatát. Épp ellenkezőleg, mindig jó értelemben használom, nekünk ugyanis volt gyerekkorunk. Büszke dunaújvárosi vagyok, a mai napig jó érzésekkel, olykor libabőrrel a karomon sétálok a Római lakótelepen a panelházak között. A telepen, amely egykoron Európa egyik legsűrűbben lakott lakónegyede volt. Minden sarokhoz köt egy emlék, függetlenül attól, hogy a szüleimmel és három évvel idősebb bátyámmal, Bálinttal nagyjából negyedórára laktunk a lakóteleptől. De az élet a Rómain zajlott, ezt korán észrevettem, itt nőttem fel azokkal a srácokkal, akikkel aztán pár kilométerrel arrébb, a második otthonunkban is egy közösséget alkottunk. Végtelenül összetartó közösséget.

Nagy élet volt a grundon. Amikor a Római XII-es lépcsőház összecsapott a Római VIII-cal, az a csata élesebb volt, mint a Real Madrid–Barcelona bajnoki. Én az elején a kapufa szerepét töltöttem be, mert bénán fociztam, de később a többiek rájöttek, annyira erőset tudok a labdába rúgni, és úgy el tudom „intézni” a kapu felé érkezőket, hogy jobb, ha bekerülök a mezőnyjátékosok közé. A jégen sem volt ez másként, a kapuban kezdtem az edzéseket, aminek nagyon egyszerű oka volt: szerettem mindig megenni az uzsonnámat, túlsúlyos gyerek voltam. Jól takartam a kapuban, csak akkor volt baj, ha kirohantam a várból, mint Zrínyi. Bálint testvérem is elkezdte velem az edzéseket, és mivel vékonyabb alkat volt, vele a csatárposzton számoltak. Azt, hogy végül kikerültem a kapuból, és egy életre hűséget fogadtam imádott sportágamnak, egy megszállott székely embernek, egy ösztönös zseninek köszönhetem. Egy zseninek, aki jégkorongozót, alázatos, profi sportembert és férfit faragott belőlünk.

*

Szilágyi Jani bácsi és Böröndi Karcsi bácsi irányítása alatt edzettünk gyerekként a nyitott dunaújvárosi pályán, de a jégkorong a városban akkor még nem volt meghatározó sportág a többi csapatsporthoz képest. A nagy hokiélet Budapesten zajlott, a Ferencváros és az Újpest öldöklő csatáival. Jani bácsiék is amatőr edzők voltak, munka mellett csinálták. A létszám szűkös volt, Bálint testvéremnek nem is volt korosztálya, nekik, a 73-asoknak, így Bali Attilának vagy épp Fáncsik Ivánnak Fehérvárra vagy Budapestre kellett járniuk edzésekre, ezt a testvérem idővel már nem is vállalta. (Neki a tanulás lett az első, Pécsre került egyetemre, a sors érdekessége, hogy évekkel később hamarabb lett játékvezető, mint én – igaz, nagyon hamar abba is hagyta a fújást.) Mi viszont szerencsések voltunk, kaptunk a sorstól egy hatalmas esélyt. Dunaújváros első számú munkaadója, a város szimbóluma és sportjának támogatója, a Dunai Vasmű vezetősége a 80-as évek közepén elhatározta, hogy kezd valamit a jégkoronggal is. A létesítményhelyzet javításán is gondolkodtak már akkor, de arra még nem volt reális esély. Ahhoz eredmények kellettek volna és valamifajta jövőkép. Talán még ők sem reménykedtek abban, hogy ezt aztán néhány éven belül szállítani fogja az a személy, akit edzőnek szerződtettek.

Merthogy rátaláltak Kercsó Árpádra.

*

Mikor Árpi bácsi – aki Székelyföldön igen jónevű edzőnek számított – Dunaújvárosba érkezett, a felnőttcsapat menedzselését is megkapta feladatként, de korán kijelentette, abból ő nem kér, saját csapatot akart magának. Azt gondolta, ha elkezd 8-9 éves gyerekekből építkezni, és hagyják is dolgozni, el tudja majd mondani, hogy az a társaság tényleg az ő csapata lesz, és az eredményekért is őt lehet majd számon kérni. Így csinált csodát korábban Erdélyben, Csomafalván is. Neki is látott Dunaújvárosban a munkának, első lépésként a toborzásnak: végigjárta az iskolákat, lement a tornaórákra, felméréseket végzett, megnézte, ki tud ugrani, ki tud jól esni, jól focizni, kinek milyen az IQ-ja, mennyire intelligens általában, hogyan helyezkedik. Így szedte össze a játékosokat, akikkel aztán elkezdődött a közös munka, a közös kaland, amely korszakalkotó változásokat eredményezett a magyar jégkorongban.

Kercsó Árpád, a Dunaferr vezetőedzője (1985–2001), a magyar utánpótlás-válogatottak és a magyar felnőttválogatott szövetségi kapitánya (1995, 1998, 2000):

Miután elvégeztem a Testnevelési Egyetemet, magyarként nem kezdhettem volna el dolgozni Erdélyben. Én mégis visszamentem Gyergyóba és el tudtam helyezkedni testnevelőként Csomafalván, köszönhetően egy volt óvónőnek, aki közbenjárt az érdekemben. Pár hét alatt csapatot toboroztam, amelyik aztán sorra nyerte a korosztályos tornákat, az A csoportba jutott román utánpótlás-válogatott magját alkotta, de kerültek innen ki későbbi dunaújvárosi játékosok is. Volt, hogy 7 ezer ember előtt vertük meg a Bukarest-válogatottat, de a nagyon erős Csíkszeredát is többször legyőztük, ment a hírem Magyarországra is. Amúgy meg nagy Fradi-drukker voltam, el is intéztem, hogy a ferencvárosi gyerekek kijöjjenek Erdélybe meccseket játszani, és mi is mentünk ki Budapestre. Később már valamiért nem akart jönni a Fradi, én viszont megismerkedtem a dunaújvárosi Szilágyi Jánossal és Böröndi Károllyal, így az ő gyerekeik jöttek hozzánk alkalomadtán. Barátok lettünk. Idővel én mindenképp el akartam jönni Erdélyből, s végül egy névházassággal sikerült magyar állampolgárságot szereznem, a Dunai Vasműtől pedig kaptam egy sportállást – így kerültem Dunaújvárosba.

1985. március 8-án mentem ki Magyarországra, nem vagyok benne száz százalékig biztos, de aznap talán már tartottam valamifajta edzést azoknak, akik ott voltak a klubnál. Peti teljesen beleillett abba, amit elterveztem: 75-76-os születésű játékosokból toborozni csapatot. Szélig Viktor is ott csúszkált már a fehér korcsolyájával, nyolc-tíz kölyökkel találkoztam az első napon, másnap meg elkezdtem válogatni a gyerekeket. A jégkorongot akkor „sehol” sem jegyezték a városban, a Radarban[1] tartott sportágválasztón jelen sem volt a hoki, de én ettől függetlenül oda is elmentem. Igazgatókkal, testnevelőkkel, osztályfőnökökkel beszélgettem a város iskoláiban, vagy tornaórán vagy a szünetben, de volt olyan tanítónéni, aki megengedte, hogy óra alatt tíz percre kijöjjenek a fiúk az udvarra. Két-három hét alatt túlvoltam a válogatáson, hogy aztán „pillanatok alatt” eredményeket érjünk el, így míg az elején még visszautasítottak a vezetők, ha kértem valamit a csapatnak, később már nem lehetett nemet mondani nekem.

Simon Csaba, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (–1995, 2001–04), az Alba Volánban (2000–01) és a magyar válogatottban:

Harmadikos vagy negyedikes lehettem a Petőfiben, amikor megjelent egy osztályfőnöki órán Kercsó Árpád: bőrszerkó, napszemüveg, csak lestünk, ki ez az ember. Tudtam, hogy van jégpálya a városban, a mamám sokat vitt ki korizni. Csakhogy engem nem választottak ki a toborzás során; dagadt kissrác voltam, hiába jelentkeztem, észre sem vettek. Tőkési Lalit, a másik osztályból Orsó Lacit, Szanyi Lacit viszont „elvitték”, én meg megbeszéltem velük, hogy „csakazértis” csatlakozom hozzájuk. Ott is voltam, amikor indultak edzésre, a vállamra vettem a női korcsolyámat és sétáltam végig a Vasmű utcán a pályáig. Ott ragadtam, mások lemorzsolódtak, főleg nyáron, amikor lehetett menni a strandra az edzések helyett.

Orsó László, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (–1995, 2002–04), az Alba Volánban (2000–01) és a magyar válogatottban:

Mi a Rómaival szemben laktunk, onnan úgy 200 méterre, szóval én is ott nőttem fel a többiekkel. Simon Csabival egy suliba jártunk, onnan kerültünk Kercsó Árpád toborzása után a csapathoz. Ha jól emlékszem, 40-50-en kezdtük, nagy volt a Mester merítési lehetősége, hogy aztán a végén 15-20 játékos maradjon csak. Nagy újdonság volt akkoriban az az összetartás, ami minket vezérelt az első pillanattól kezdve, és az is, hogy Árpi mindenhol jelen volt: bemutatkozott a tanároknak, közvetlen volt a kapcsolata az iskolákkal és a családokkal is.

*

Ahogyan a kaland és a munka, éppoly közös volt a hátterünk is. Mindannyian munkáscsalád gyermekei voltunk. Édesapám vas- és fémszerkezetlakatos (és nagyon büszke csőszerelő mester), az acéliparban dolgozott, édesanyám a földhivatalban volt ügyintéző, ha úgy tetszik, hétköznapi emberek, ma is azok. Apukám focizott, birkózott, kajakozott, sok mindent kipróbált, anyunak semmilyen sporttal kapcsolatos élménye nem volt addig, amíg a fiai el nem kezdték a jégkorongot. Az egész családom becsületes munkásemberekből állt, az átlagpolgárokhoz tartozott, ahogyan ez a csapat legnagyobb részéről is elmondható volt. Köztünk nem voltak csúcsvállalkozók gyermekei, gazdag gyerekek, de kimondottan szegények sem. Nem volt valakinek jobb ütője vagy korcsolyája, mindenki a munkában hitt, és ez alapján értékeltek minket. Nem találkoztunk az öltözőben vagy a pálya környékén azzal, ami később megfertőzte a sportot: tiszta, őszinte környezetben sportolhattunk. A szülők nem mindig engedhették meg maguknak, hogy edzésre vigyenek minket, de nem is volt bennünk erre igény: kisvárosban éltünk, biztonságban voltunk, a korcsolyával a hátunkon sétáltunk ki a pályára, amíg ők azon dolgoztak, hogy előteremtsék a betevőre valót. A csapat 90 százaléka a Római lakótelepről ment edzésre, én is hozzájuk csatlakoztam, majd amikor végeztünk, közösen sétáltunk haza is. A grundon is együtt játszottunk, több időt töltöttünk közösen, mint a családunkkal.

Ladányi Balázs, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (–1995, 2001–04) és a magyar válogatottban:

Én voltam az utolsó a korosztályból, aki a Mester kezei alá került, mert engem nem választott ki először, magam sem tudom már, mi volt ennek az oka. Már csak azért sem, mert sporttagozatos osztály voltunk, és ahhoz, hogy oda bekerüljünk, elég komoly felmérőkön és válogatón kellett előzőleg átesnünk. Szélig Viktor, Holló Pisti, Berényi Norbi és Erdősi Peti mindenesetre már fél éve edzett, mikor én odakerültem, miután a többiek egyszer elcsábítottak. Azt sem tudtam akkor még, mi az a jégkorong, pedig a pálya a vidámpark mellett volt, ahová jártunk a szüleimmel. Nyilván mindenki sokkal jobban korizott, mikor megérkeztem – Retyét kivéve…

*

A csapat összekovácsolódása az első közös száraz edzések idején kezdődött, sokaknak az volt a vízválasztó: többen lemorzsolódtak, mert voltak, akik csak korcsolyázni akartak megtanulni, vagy korizgatni, de nem volt meg bennük a kemény edzésmunka iránti elkötelezettség. Merthogy egész nyáron edzettünk, ez főként futásból és focizásból állt, de az elszántságunk határtalan volt. A Mesternek volt érzéke ahhoz, hogy csapatot rántson össze belőlünk a fanatizmusával. 1985 nyarának végére már csak „maroknyi”, 25 fős csapat maradt, ebben mindenki komolyan gondolta a versenyszerű sportot. Árpi bácsi szinte azonnal kivett a kapuból, mert látta, hogy tudok hátrafelé is korcsolyázni, eldöntötte, hogy védő leszek. Azért megversenyeztetett minket Berényi Norbival meg Farkas Tomival, kinek milyen reflexei voltak. Teniszlabdákkal lőtt nekünk kapura, és hát, elveszítettem a versenyt, Norbiék maradtak a kapuban, én meg mentem hátvédnek. Megszerettem ezt a pozíciót, nem bántam, hogy így alakult. Korán kiderült, hogy nem a technikás játékosok közé tartozom, de amit kértek tőlem, azt megcsináltam. Már gyerekként sem féltem a lövésektől, talán épp azért, mert kapusként kezdtem. Nem fájt annyira egy-egy blokk, mellesleg a fájdalom néha motiváló is tud lenni, szerettem belevetődni a korongokba, bedobni a testem a lövésekbe. Így lettem egyre jobb hátvéd, aki szeretett nagyokat ütközni, idővel meg verekedni. A kiállításpercek gyűjtésében is jeleskedtem, a felnőttbajnokságban később Svaszival[2] versenyeztünk, ki tart épp előrébb, szerintem ma is a top 20-ban vagyok ebben a tekintetben. Mikor pályafutásom derekán Fehérváron együtt bekkeltünk, gyakran kaptuk meg az edzőktől és a csapattársaktól egy-egy taktikai értekezleten: „Ti ne okoskodjatok, ti azért vagytok itt, hogy rendet tegyetek”! A góllövés nem volt a sajátom a pályám során, de ez sem töltött el csalódottsággal. Amikor előadást tartok, hajlamos vagyok egy kicsit túlozni, azt szoktam mondani, tíz évig voltam profi, ez idő alatt két gólt lőttem, az egyik üres kapus volt, a másik szerencsés. Tényleg túlzok (vagy inkább szeretek viccelődni), mert ennél ugyan többször találtam be, de nem hiányoztak a gólok, az edzők sosem ezért bíztak meg bennem, nem is ezért szerződtettek. Tudták, hogy mire vagyok képes, miben vagyok jó. A csapatomért, a címerért a végletekig elmentem, nem számított semmi.

Szélig Viktor, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (–1995, 2001–04) és a magyar válogatottban:

Édesanyám a sportpályán dolgozott, ahol nagyon komoly élet folyt akkoriban. Egyszer megkérdezte, van-e kedvem lemenni korcsolyázni, nekem meg volt kedvem. A Gebei testvérek akkor már ott hokiztak, de én akkor még azt sem tudtam, mi az a jégkorong. Szilágyi Jani bácsi és Böröndi Karcsi bácsi kezdte el ajánlgatni, amikor már nagyjából megtanultam korizni. Elkezdtem lejárogatni, rá fél évvel érkezett meg Kercsó Árpád Dunaújvárosba. Retyéék már ügyesek voltak akkor, nekik nem kellett az alapoktól elkezdeniük az egészet, miközben sokan még ütőt sem láttunk korábban. A hoki nem volt akkor köztudatban, nem is nagyon voltak csapatok, akikért lehetett volna rajongani, az én szüleim például röplabdáztak. Mindenesetre elkezdődött az alulról építkezés a 75-ös, 76-os korosztály tagjaival. Ha kinéztem az ablakon a lakótelepi lakásunkból, láttam, hogy hol lakik Tőkési Lali, Simon Csabi vagy épp mögöttünk Erdősi Peti. Egy környékről származtunk, többen egy suliba is jártunk, és tényleg mindent együtt csináltunk.

*

Sosem űztem más sportágat, nem éreztem magam tehetségesnek, nem tudtam focizni, röplabdázni, a suliban nem tudtam kislabdát dobni, sőt, a mai napig sem tudok eldobni egy követ három méternél messzebbre. Nem áll rá a mozgásom. Húzódzkodni sem tudtam, egyet viszont igen: fekve nyomni, meg jó sok súllyal beleguggolni, amit persze már a gerincsérvem bán. A jégkorongban sem éreztem feltétlenül tehetségesnek magam, de amit kértek, azt elvégeztem. A tehetséget fiatalon persze nehéz elfogadni. Ott vagy egy csapatban, együtt nősz fel a többiekkel, elkezdesz kamaszodni, majd tinédzserré válni, és akaratlanul is felteszed magadnak a kérdést: miért van az, hogy kétszer annyit dolgozol, de mégsem kerülsz be a csapatba. Még ráteszel egy lapáttal, és lehet, hogy az sem elég. Mert vannak nálad tehetségesebbek. Vagy szembetalálkozol a mondattal: „A másiknak nagyobb a hokiintelligenciája.” Futottál 10 kilométert, elmentél kondizni, elkezdtél figyelni az étkezésre, majd megkapod a mondatot: a hokiintelligencia nem az igazi. Abban az időben nem voltak sportpszichológusok, az edzők módszerei sem voltak olykor emberségesek, így önmagunk fejlesztése és megértése is nehezebb volt. Hogy érzékeny voltam-e gyerekként? Igen, de sosem mutattam ki, a mai napig a legnagyobb problémám, hogy lenyelem, elfojtom a dühömet vagy a bánatomat. Szerencsések is voltunk viszont, mert az internet és a közösségi média nem létezett pályafutásunk nagy részében. El sem tudom képzelni, hogy manapság egy sportoló fiatal hogyan tudja kizárni ezt. Vége a meccsnek, az Instagramon már ott vannak az öt perccel korábbi, a pályán megélt jelenetek, és alatta megannyi negatív komment. Gyerekként magunkban kellett megoldanunk a problémákat, és kezelni a kritikákat. A mi kommentcsoportunk Kercsó Árpád volt: ő mondta azt, hogy „gyerekek, ez szar volt”, és ezt ráadásul egyenesen az arcunkba kommentelte. Olyan példabeszédekben volt részünk gyerekként, amiket örökre megjegyeztünk. A problémák feldolgozásában pedig nem más tudott segíteni, mint a közösségünk. Ha valakit fájdalom ért, rögtön átváltottunk „viccesre”, megpróbáltunk mindent úgy megélni, hogy a végén senkinek ne lefelé álljon a szája. Létezett a bajtársi szeretet, együtt voltunk jóban, rosszban.

*

Tíz-tizenkét évesek voltunk, amikor Kercsó Árpáddal először utazhattunk nyári edzőtáborba Gyergyószentmiklósra, és onnantól minden évben ott töltöttünk egy hónapot, egészen 18 éves korunkig. Ha vannak kalandok, és olyan történetek, amiket a gyerekfilmekben örökítenek meg, azok velünk mind megestek Gyergyóban és Székelyföldön. Az ottani emberek humora, a helyi közösség sajátos befogadókészsége és vendégszeretete, az élethez való hozzáállása miatt a magyarságunkat is átértékeltük ezekben az években. Eközben naponta hármat edzettünk, másfél-másfél órában. Előfordult, hogy Árpi bácsi este 9-kor vagy 10-kor még azt mondta a jégen: 500 kör jobbra a bedobókörön, 500 kör balra. És senki nem mert 498-at csinálni – na jó, néha nekem lehet, hogy sikerült –, mert nem tudtuk, éppen melyikünkét számolja. Gyakran futottunk Coopert, meg is kérdeztük egy idő után, miért pont 12 percig tart a gyakorlat. „Hogy miért nem 11 vagy 14 perc? Azért, mert Cooper nem volt hülye!” – kaptuk meg a választ a Mestertől. Irgalmatlan fegyelem és keménység jellemezte ezeket a napokat, de mégis, a közösség erősebbé és megbonthatatlanná tette az egész rendszert. Ahogyan a dunaújvárosi öltözőben, itt sem volt másképp: ha valakit sérelem ért, vagy épp rossz napja volt, azt a közös programokon kicsit kiemeltük, a számháborún át a kődobálásig aztán mindenkinek jó kedve lett a külön programokon, közösen éltük meg a pillanatot. Eleinte még a szüleink is jöttek velünk ezekre az edzőtáborokra, közösen jártuk be Erdélyt. Mikor már nem jöttek, gondoskodtak róla, hogy ne haljunk éhen, nem mintha nem lett volna reggelink, ebédünk és vacsoránk. A szüleinknek hála vittük magunkkal a 10-20-30 konzervünket, meg a merülőforralót, és a babgulyást vagy a zöldborsófőzeléket megfőztük magunknak. 6-9 vagy 12 ágyas szobákban laktunk Gyergyóban, a nap végén összegyűltünk a szoba közepén, kibeszéltük az edzéseket, meg az aznapi kalandokat és nekiállt mindenki a saját kis lábasában melegíteni a vizet. Aztán beletettük a konzervet, és jöhetett a „második”, nem hivatalos vacsora. Idővel rájöttünk, ha nyitás előtt a földhöz vágjuk a dobozt, nem fröcsköl le minket, így hát egy idő után csak azt lehetett hallani a szállásunktól, hogy mindenki konzerveket csapkod a földhöz. A mai napig hitelesen tudok beszélni a kalandjainkról, akár a fiaiamnak, akár a barátaimnak, hiszen a gyergyói jégpálya semmit sem változott, ahogyan a mellette lévő tekepálya sem – meg tudom mutatni, melyik téglát dobtam ki a pályáról, ahogyan azt is, melyik ablakot rúgtam be a focilabdával – minden úgy van, ahogy hagytuk. Pedig eltelt több mint harminc év.

Berényi Norbert, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (1984–1995) és a magyar válogatottban:

Gyergyóban Kercsó mester kapcsolatainak hála már augusztustól korlátlan jégidő állt rendelkezésünkre, ezt ki is használtuk, minden évben odamentünk, az AVINTUL szállóban laktunk. Miután nem jöttek a szüleink, az edzőtáborok egyre hosszabbak lettek. Igaz, hogy naponta két-három edzésünk volt, de a kemény gyakorlatok és a közös kalandok miatt nagyon összetartó és küzdeni tudó csapattá váltunk. Testvéri kötelék alakult ki közöttünk, egymásra támaszkodva, együtt küzdve éltük túl a kőkemény edzőtáborokat, miközben hatalmas fejlődésen mentünk keresztül. Alig egy év alatt kialakult az alapcsapat, amely aztán a korosztályos bajnokságokban verhetetlen volt, és amely néhány idősebb játékossal kiegészülve később a dunaújvárosi jégkorong hőskorszakát írta – emellett mi alkottuk az utánpótlás-válogatottak gerincét is. Retye stabil, meghatározó tagja volt ennek a csapatnak, nemcsak a pályán nyújtott megbízható teljesítménye miatt. Az öltözői hangulat is elképzelhetetlen lett volna nélküle, fontos karaktere volt a közösségnek – a szó legnemesebb értelmében. Szorgalmas, önzetlen, igazi csapatember volt, mindig lehetett rá számítani. A sikerünk titka abban rejlett, hogy gyerekként egy játszótéren nőttünk fel, sokan egy iskolába jártunk és még osztálytársak is voltunk – ott tanultuk meg az egymásra utaltságot, a versengést, a csibészséget, egy fanatikus edzőnek pedig sikerült a belőlünk áradó energiát egy irányba terelnie. Hittünk az edzőnkben és rengeteg munkával, a korosztálynál jóval több edzéssel fantasztikus sikereket értünk el. Nálunk többet és keményebben senki nem edzett. Emellett a szabadidőnket is együtt töltöttük, a hétvégi szórakozások során pedig bármi megtörténhetett… Az amerikai tinivígjátékok számunkra semmi újat nem tudtak mutatni. Mindent együtt éltünk meg, és nem volt, aki elrontson minket. Nem kellett avatáson sem részt vennünk, mint mondjuk a Fradinál, minden akadályt együtt küzdöttünk le, őszinte közegben.

Kercsó Árpád, a Dunaferr vezetőedzője (1985–2001), a magyar utánpótlás-válogatottak és a magyar felnőttválogatott szövetségi kapitánya (1995, 1998, 2000):

Az önbizalmamat akkor kezdtem megszerezni, amikor az egyetemen mintaórákat kellett tartani és örökké megdicsértek a szakemberek. Éreztem, hogy van bennem úgymond adottság – talán nem veszi ezt senki nagyképűségnek. Gimnazista koromban megrendeltem a Népsportot Gyergyóba, akkor tévénk még nem volt. Mindent kiolvastam, érdekeltek a jó edzők, a jó játékosok, akkor olvastam például, hogy a brazil focistákat 12 éves korukig mindenre megtanítják technikailag; aki pedig megtanulja, amit kell, azzal már tudnak másként foglalkozni. Mindent próbáltam befogadni, mellesleg hokiztam fiatalon; nem olyan magas szinten, de két bajnoki bronzérmem van, és akkor a Csíkszereda és a Bukarest is nagyon erős csapatnak számított. Elmehettem volna katonának és játszani a Steauához, de nem akartam román katonatiszt lenni. Igazi hokit meg csak a hegyen láttam, a Gyilkos-tó mellett felmentünk kocsival a legmagasabb részre egy Junoszty tévével, ott fogtuk be a foci-, meg a hoki-vb-t is. Amit láttam, elraktároztam és ezek alapján felépítettem magamban valamit.

Simon Csaba, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (–1995, 2001–04), az Alba Volánban (2000–01) és a magyar válogatottban:

Nem tudtunk és nem is akartunk ellentmondani Árpinak, tartottunk tőle, hallgattunk rá, megvolt a tekintélye. És nem ismert tréfát. Előfordult, hogy december 24-én délelőtt jelent meg a lakásunknál. Apukám készítette az ünnepi ebédet, én édesanyámmal és a bátyámmal díszítettem a fát a nappaliban, majd csengettek. Ott állt az ajtóban, és csak ennyit mondott apámnak: „Csaba nincs az edzésen!” És én már mentem is. Később a 24-éről leszokott, de 25-én és 26-án is edzettünk, ami persze korongot nem nagyon jelentett a gyakorlatban, koriztunk. Csak bejglifutamnak hívtuk, Árpi tudta, hogy telezabáltuk magunkat, addig kellett korizni, amíg ki nem jött belőlünk… A stílust ugyan néha nem szerettük, főleg a kiabálásokat, de utólag azt mondom, ennek volt értelme. A fiam is hokizik, és felnéz Kercsó Árpádra, pedig manapság ezt a módszert már nem lehetne alkalmazni. Sokat köszönhetünk neki, tényleg foglalkozott velünk. Az egyik évben a legjobb öt játékost a saját Daciáján vitte ki Gyergyószentmiklósra. Négyen ültünk hátul Erdősi Petivel, Orsó Lacival, Faragó Gyuszival, elöl meg Bali Zsolti. 800 kilométert mentünk így… Ezen a túrán nyeltem le a nyelvem. Mentem egy gyors kört a pálya szélén, ő a lelátóról vezényelte az edzést, ez volt a szokása. A büntetőpad ajtaja csak be volt húzva, nem volt lereteszelve, én meg kiütöttem az ajtót, és a palánk folytatására nekivágódtam a kulcscsontommal. Rögtön hanyatt estem, és nem mozdultam. Mivel gyakran hülyéskedtem, a többiek azt hitték, mikor elmentek mellettem, hogy csak bohóckodok, de csak nem mozdultam. Kercsó Árpi aztán zuhanórepülésben lejött a lelátóról, és azonnal kihúzta a nyelvem, a többiek mesélték, hogy a szájzár miatt majdnem leharaptam az ujjait. Amikor a teljes csapattal mentünk Gyergyóba nyaranta, mindig Retyével ültem az Ikarus leghátsó ülésein. Ezeket az üléseket nem lehetett megdönteni, így vagy ék alakban vagy derékszögben aludtunk, csak hát mi általában nem aludtunk. Ez nem tetszett a többieknek, ők próbáltak volna pihenni, de mi végignyüzsögtük Petivel a 12-13 órás utakat, és szinte végig zenét is hallgattunk egy kétkazettás, gyorsmásolós, levehető hangfalas magnón, amit édesanyámtól kértem el.

Szélig Viktor, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (–1995, 2001–04) és a magyar válogatottban:

A gyergyói túrák rengeteget hozzátettek mindannyiunk fejlődéséhez, a személyiségünk alakulásához is. Előfordult, hogy kocsikkal mentünk ki, jöttek velünk eleinte a szülők is. Ehettünk Árpi bácsi anyukájának barackos gombócából, ami valami parádés volt, kirándultunk, játszottunk, bejártuk Erdélyt, de a munka azért nem mindig volt kellemes. Amikor kijelentette, hogy addig korcsolyázunk, amíg fokhagymaszagú nem lesz a jég, nos, akkor nem éreztük annyira felhőtlennek a túrát. Előfordult, hogy Retye húsz darab szendviccsel érkezett, amiket el is fogyasztott, nem tudtuk elképzelni, hogyan fért el benne ennyi kaja. Árpi bácsinak mindig is az eredmény volt a legfontosabb, ha 56-0-ra nyertünk, megkérdezte, miért nem lett 57-0. Ebben szocializálódtunk, és abban nőttünk fel, hogy mindig nyerünk. És ez jó, mert fontos, hogy az ember mindig jobb akarjon lenni. Furcsa, mert mi valójában későn kezdtük el a jégkorongot, 8-9 évesen, ma már 3-4 évesen leviszik a gyerekeket a jégre. Kercsó Árpád következetes volt, mindig a jobbak, az ügyesebbek játszottak a meccseken, így idővel kialakult két brigád az öltözőben, Retye talán a rebellisekhez tartozott, elkezdtek formálódni a személyiségek. Ő mindig is nagyszájú, jó humorú, hangosan kacagó srác volt, a társaság középpontja. Árpi bácsi is látta, hogy voltak, akik kicsit lazábbak, míg mások profibbak voltak, de magától formálódott a közösségünk.

*

Minden korosztályos bajnokságot megnyertünk, olyan gólkülönbséggel, amit korábban senki nem tudott volna elképzelni. Volt olyan szezon, amikor összesen nem kaptunk tíz gólt, de mi még ekkor is motiváltak voltunk. Ez volt Kercsó Árpi bácsi titka, ami a személyiségéből fakadt, és amit nem lehet megtanulni. A sportoló egyik legnagyobb hibája lehet, ha jóllakottá válik, nála ez nem fordulhatott elő. A módszerének egyik lényege az volt, hogy mindenben mért minket, minden gyakorlatot sípra végeztünk. Távolugrásban, futásban, a Cooperben, a húzódzkodásban, minden adatot vezetett is a kis noteszében. Arra is figyelt, mennyit nőttünk. Volt olyan szülői értekezlet, ahová mindkét szülőt behívta, hogy megnézze, milyen magasak, és mire lehet számítani, mennyit nőhet még a gyerek a genetika alapján. A maximalizmust az váltotta ki belőlünk, hogy mi is mindig mértük magunkat valamihez, és ezt kőkeményen belénk véste, én is így élem az életem a mai napig. Ha az egyik évben 50 játékvezetőt tudtam toborozni, a következő évben 60-at szerettem volna. Mert ha 3000 métert futottam Cooperen, a következő alkalommal 3100-at kért, ha ötöt húzódzkodtam, akkor legközelebb hetet kellett. Nem volt más választásunk, a „félelmünk” ösztönzött minket, jó értelemben. Arra tanított meg minket, hogy soha ne elégedjünk meg magunkkal. És igen, önmagunknak is elvárásokat támasztottunk, talán tudat alatt is, mert nem akartuk kényelmetlen helyzetbe hozni magunkat. Mindannyian maximalisták vagyunk azóta is. Ezért viseljük nehezen a kudarcot az élet bármely területén, mert a kudarc kezelését nem tanította meg nekünk – azt magunknak kellett az idők folyamán megtanulni. Ami nem volt könnyű, hiszen 18 éves korunkig nem nagyon vert meg minket senki idehaza, sikerre születtünk. Kudarcok maximum az edzésen voltak, nekem például a túlsúlyom miatt, de akkor humorral kezelni tudtuk a helyzetet. Előfordult, hogy a Mester rám szólt, ne egyek annyit, majd amikor nem tudtam eleget húzódzkodni, rögtön a fejemhez vágta: „Látod, egy hónapja mondtam, hogy ne egyél annyit.” Beleültette a bogarat a fülünkbe, és idővel mindenre figyeltünk. Mellesleg már akkor a noteszába húzogatta, ki hányat ütközött, hány blokkolt lövése volt, mennyi volt a plusz-mínusz mutatója, ezeket a statisztikákat évtizedekkel később vezettük be az Erste Ligában[3]. Ő már a 90-es években így mért minket.

Kercsó Árpád, a Dunaferr vezetőedzője (1985–2001), a magyar utánpótlás-válogatottak és a magyar felnőttválogatott szövetségi kapitánya (1995, 1998, 2000):

Amikor Petiék 16 évesek lettek, nagy nehezen elintéztem, hogy kimehessünk a csapattal Lettországba, Rigába, mert a lett hoki már akkor is nagyon magas színvonalú volt. Akkor éreztem azt, hogy le tudom magam ellenőrizni: jó-e, amit csinálok, és ha igen, milyen szinten vagyok. Tragikus volt a munkásszálló, ahol laktunk, a repülőn tyúkokkal, meg bárányokkal együtt utaztunk, de nem ez volt a lényeg: a Dinamo Riga korosztályos csapatát először 4-3-ra, majd 4-2-re vertük meg. Láttam, hogy amit tanítottam, az mind jó, akkor nyugodtam meg, és éreztem, a határ a csillagos ég. Tisztában voltam azzal, hogy meg kell tanítani a gyerekeket korcsolyázni, cselezni, lőni, emellett meg kell tanítani nekik a kitartást és a fegyelmet. Az volt az alapállásom: szeresd a gyerekeket és akard belőlük kihozni a maximumot. Szerintem szerettek, annak ellenére, hogy nagyon kemény voltam velük. Ha lusták voltak, vagy nem figyeltek oda, szóltam. Ha valaki valamit nem tudott elvégezni, nem haragudtam, nem lehet mindent elsőre tudni. Ha mégis megszidtam valakit, persze, hogy megsajnáltam, alig vártam a másnapot, hogy jöjjön edzésre, kint vártam az öltöző ajtaja előtt, megöleltem, és biztató szavakkal útnak indítottam. Általában a jó játékosok kapták meg tőlem a magukét, ezt tudatosítottam is bennük. „Hallottad valaha, hogy megszidtam azt, aki a sor végén van? Nem! Olyan akarsz lenni, mint ő? Nem.” Mindig megmagyaráztam, mit miért csináltam, és bár nem mindenkinek tetszett, különösebben ez nem érdekelt. Előfordult, hogy tűző napon kellett sprintelniük, meg ugrálniuk a gátak között a füves focipályán, meg is sajnáltam őket akkor, és megállítottam az edzést. „Fiúk, nekem sem esik jól, hogy ennyit kell futni, de felteszek egy kérdést: ha ezt folytatjuk, megverünk mindenkit a bajnokságban. Ha a felét csináljuk meg, akkor nem. Melyiket akarjátok?” Kórusban jött a válasz: „Csináljuk, nyerjünk meg mindent!”

A kudarcot ezzel együtt ő kezelte a legnehezebben, amire jó példa az első két felnőttszezonunk, az 1993/94-es és az azt követő idény, amikor „csak” bronzérmesek lettünk a bajnokságban. Nem volt elég neki, holott akkor még nem valószínű, hogy a város és a Vasmű részéről nagy lett volna a nyomás rajta – elvégre „kamaszok” voltunk még. Mégis játékosokat igazolt aztán, mert azonnal eredményt akart elérni felnőttszinten is. Talán, ha türelmesebb, az ő karrierje is tovább tartott volna Dunaújvárosban – függetlenül attól, hogy az 1995/96-os szezonban a Dunaferr bajnoki címet ünnepelhetett a Ferencváros ellen a BS-ben[4]. De akkor már más karakterű csapattal, nem csak az „ő fiaival” – és akkor már nélkülem.

*

A Mester mindent megpróbált, hogy taktikailag is felkészült legyen, de nem volt könnyű dolga. Akkor még nem volt internet, de mindennek utánanézett, gyakran láttunk nála könyveket, a nemzetközi sajtót is mindig próbálta követni. Ha külföldön voltunk – mert idővel egyre többet jártunk –, állandóan jegyzetelt, és nagyon sok edzést megnézett. Onnan hozta a gyakorlatokat. Amikor Gyergyószentmiklóson több száz kört kellett teljesítenünk mindkét irányba, mi tényleg megcsináltuk, ma hülyének néznének bárkit ugyanezért. De mi ezért tanultunk meg koszorúzni, nem azért, mert volt egy skill (képességfejlesztő – a szerk.) edző a csapatunk mellett. Nem volt olyan edzés, ami ne korcsolyaiskolával kezdődött volna: fék-kanyar a kéken jobbra, balra, a legelső edzéstől odáig, amíg el nem jöttem Újvárosból 19 éves koromban. Ő nem nagyon jött fel velünk a jégre, általában a palánk mellett állt egy ütővel a kezében. A gyakorlatokat nem mutatta be, táblára rajzolt, és nagyon jó volt a képes beszéde is. „Addig csináljad, amíg fokhagymaszagú nem lesz a jég!” Ebből megértettük, meddig kell csinálni. A jégkorong ezen a módszeren már túllépett, de egy valami nem változott: munka nélkül nincs eredmény. Mindannyian nagyon jól korcsolyáztunk pályafutásunk során, egyszerűen azért, mert rengeteget koriztunk gyerekként és fiatalként az edzéseken – játékvezetői felkészültségem fizikai alapjait is ekkor szereztem meg. A mai napig érdekel, hogy tudok gyorsulni, a Vadrózsák SC csapatában ma, 49 évesen is fejlődni szeretnék, nekünk anno nem volt lehetőségünk tudományos alapon megközelíteni egy ilyen alapkérdést. Hogyan is beszélhetnénk tudományosságról, amikor nyitott pályán kezdtünk el jégkorongozni. Jó esetben október végétől március elejéig volt jegünk Dunaújvárosban, a többi időt futással, focizással és egyéb gyakorlatokkal töltöttünk a betonon. Akkoriban gyakran maradt el egy-egy meccs a nagy meleg vagy a nagy hó miatt. Volt olyan ifibajnoki meccsünk Újpesten, ahol a hatalmas eső miatt alacsonnyá vált a fapalánk, annyira magasan fagyott a víz a jégre. Hogy ezután mi lett a megoldás? Rászögeltek egy gerendát a rolbások a palánk tetejére. Ma egy ilyen sufnituning már elképzelhetetlen lenne, az viszont biztos, hogy az ilyen esetek csak erősítettek minket. Mindig tudtuk – ma is tudjuk –, honnan indultunk. Az alázat és a köszönet annak, hogy bármilyen körülmények között sportolhattunk, örökké belénk ivódott. Miközben ma egy 16 éves játékosnak az a legnagyobb problémája, hogy nincs névre szóló ütője…

Irgalmatlan munkát nyomtunk le nyaranta, és nem kellett jég sem ahhoz, hogy megtanuljunk lőni. Kiborítottuk a korongot a 40 fokban, és rövidnadrágban, tornacipőben lőttünk az üres kapura a műanyag lapról. Nem tíz percig, másfél óráig. Munkáskesztyűben, mert a hokikesztyűt azért sajnáltuk tönkretenni. A kezünk abban is vízhólyagos lett, előfordult olyan nap, amikor ötszázat vagy ezret lelőttünk. A szárazedzéseken minden gyakorlatot ütővel végeztünk, abban sprinteltünk, abban ugráltunk, abban bukfenceztünk a szőnyegen, ami őrültségnek tűnt, és majdnem elhánytuk magunkat a napon, de épp ezért tanultunk meg esni a jégen. A kis apró trükkökre, finomságokra mindig ráérzett Árpi bácsi. Az egyik évben a BS-ben játszottuk az ifibajnoki döntőt a Fradi–UTE felnőttmeccs előtt. A Mester bevitt minket az akkori dunaújvárosi kézilabdacsarnokba hokisisakban, abban kellett futni körbe-körbe, hogy megszokjuk, a BS-ben kevesebb lesz a levegő. Gyerekfejjel, tinédzserként fel sem fogtuk, hogy ez az ember annak a kornak a zsenije volt. Igen, kemény volt, de a józan paraszti eszével kitalálta és megérezte, mi kell a sikerhez. Naná, hogy akkor is megvertük a Volánt.

Ladányi Balázs, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (–1995, 2001–04) és a magyar válogatottban:

Fiatalon nem gondoltunk bele, kinek mi a szerepe a csapatban, játszottuk, amit kellett. Ma már öntudatosabbak a játékosok, szeretik is, ha ki van mondva, ki hol helyezkedik el a csapaton belül. Akkoriban voltak, akik nagyon sokat játszottak, mások kevesebbet, de nem vetélytársként néztünk egymásra. A Mester besorolt minket valahová, de nem kérdeztük meg soha, mit miért tesz, elvégeztük, amit kért. Manapság a szülők egyfolytában felelősségre vonják az edzőt, miért nincs elég jégideje a gyereküknek… Szerettünk dolgozni és jó volt valahová tartozni, amit nem akartunk elengedni. Ez ma is megvan, ha valaki elkezd hokizni, az nehezen engedi el – felnőttkarrierünk előtt talán egy-két ember morzsolódott le. Pat Cortina[5] szlogenje volt később, hogy mi egy nagy család voltunk, és ez tényleg így is volt: kiálltunk egymásért akár a jégen, akár a diszkóban vagy a szabadidőnk központi helyszínén, a „mozitéren”, senkit nem rekesztettünk ki. Retye már az elején is sokat játszott, és bár hátvédként nem ő termelte a pontokat és nem ő döntötte el a meccseket, mint Bali Zsolti vagy Faragó Gyuszi, de lehetett rá számítani. Ő volt a hangulatfelelős is az öltözőben. A csapat középpontjának számított, ami jól állt neki és a mai napig is jól áll. Amikor az U20-as válogatott szövetségi edzőjeként dolgoztam, kikötöttem, csak ő tarthat előadást a játékvezetésről, mert annyira jó stílusban és hangulatban tudta átadni a srácoknak a lényeget. A dumához mindig nagyon értett…

*

Árpi bácsi rengeteget dolgozott azért a háttérben, hogy nekünk minden körülmény rendelkezésre álljon az előrehaladásunkhoz. Legyen elég jégidőnk vagy épp olyan felszerelésünk, ami más csapatoknál elképzelhetetlen volt. Ettől pedig mi még jobban éreztük magunkat. Már voltak műanyag Bauer korcsolyáink, később kaptunk Titan ütőket, majd egyforma kesztyűink lettek. Idővel a csapat mellé állt szponzorként Sulák Antal, a híres Sulák Szőnyeg tulajdonosa, aki gyakran meg is jelent az öltözőben – mindezt úgy, hogy sosem szólt bele a munkába, örült, hogy támogathatott bennünket. Hitt Kercsó Árpádban, benne pedig nagyszerű embert ismerhettünk meg. Ifisták voltunk, és így bízott meg bennünk, kőkemény pénzt tett a jégkorongba – büszkén is viseltük a mezen a nevét. Apróságnak tűntek ezek az előrehaladások, de a csapat identitását ez nagyon is befolyásolta, még inkább kötődtünk egymáshoz, a klubhoz. És bár gyerekként pénzt akkor még nem kaptunk – nem is érdekelt bennünket –, még jobban szerettük volna, hogy ez a kaland, a mi történetünk sokáig tartson. Kívülről is látszott, hogy valami különleges, valami egyedi történik Dunaújvárosban, vonzó műhely lettünk, nem véletlen, hogy egyre többen hívták fel Árpi bácsit Budapestről, hogy szeretnének ide tartozni. Így került hozzánk például Horváth András, akinek a szülei vállalták, hogy napi szinten Dunaújvárosba hordják Balut a karrierje érdekében. Az édesapja hitt abban, hogy a fiának most már Kercsó Árpáddal kell dolgoznia, hogy elérjen valamit. Igaza lett. Mi nem tudtuk akkor, mi a legjobb nekünk, annyit tudtunk, hogy nekünk ott jó volt. Csak felnőtt fejjel fogtuk fel, hogy az edzőnk Szélig Árpáddal, Vitya édesapjával, a klub szakosztály-vezetőjével, valamint a szülői munkaközösséggel szisztematikusan építette a dunaújvárosi hokit, a lépéseik pedig átgondoltak voltak. Fel sem fogtuk, hogy amíg nekünk Cooper-mezünk volt, addig máshol ez álomkategóriának számított. Egészen addig, amíg Ocskay Gabi bácsi[6] el nem kezdett építkezni Székesfehérváron.

Kercsó Árpád, a Dunaferr vezetőedzője (1985–2001), a magyar utánpótlás-válogatottak és a magyar felnőttválogatott szövetségi kapitánya (1995, 1998, 2000):

Mindent megtettem a csapatért, amit tudtam. Addig jártam a vezetőkhöz, amíg elértem, hogy november helyett már október 20. körül nyissák meg a nyitott jégpályánkat, ha az időjárás megengedi. Nappal persze olvadt a jég, a csövek nem mindenhol takartak és fagytak rendesen. Reggel jóval hamarabb kimentem a pályára, szereztem lemezeket és letakartam a csöveket, mire jöttek a srácok edzésre délután, már volt jegünk. Ma már elképzelhetetlen körülmények között dolgoztunk: a Vasmű közel volt, február közepétől fújt a déli szél, fekete vagy rozsdás színű lett a jég. Tűzoltóslaggal kellett lemosni, én voltam a „slagos”, a gyerekek meg húzták le a vizet, hogy edzeni tudjunk. Nem ismertünk lehetetlent, ha havazott, mindenki havat hányt. Legendák is keringenek, hogy mit meg nem tettem a csapatért. Egyszer meccsre mentünk a fiúkkal és halálos balesetbe futottunk Kulcsnál, a buszunk kénytelen volt megállni. Leszálltam, beszéltem a rendőrökkel, hogy valahogy engedjenek el minket, mert nagyon fontos meccsre utazunk. Végül el is engedtek. A gyerekek azóta is azt emlegetik, hogy arrébb húztam a földön fekvő testet, hogy tovább tudjunk indulni. Ez nem igaz, a lényeg viszont az, hogy valóban semmit sem hagytam megoldás nélkül. És a lehetőségeket is kihasználtam.

Így történt egy svájci túránk alkalmával is, amikor a szállásunkon összetalálkoztam Jürg Ochsnerrel, a milliárdos üzletemberrel, aki a hokifelszerelések „pápája” volt Európában. Meghívott egy kávéra vagy sörre az egyik este, és jót beszélgettünk. Amikor elmondtam neki, mennyire nincs pénzünk, hogy nyitott pályán edzünk, életem egyik legnagyobb segítségét ajánlotta fel. Csak annyit kért, menjek ki hozzá kocsival, segít felszerelésekhez jutni. Volt, amit ingyen adott, volt, amit akkor potom pénzért. Ami 100 frank volt, mi megkaptuk 10 frankért. Nem titok, feketén hoztam be Magyarországra ezeket a felszereléseket, egyiket-másikat eladtam, a legjobb játékosoknak pedig – vagy azoknak, akiknek nem volt pénzük megvenni –, ingyen adtam ütőt. Én is jól jártam, ők is és a klub is. És persze a magyaros leleményesség sem maradhatott el a túrák alatt: amikor Svájcba jártunk, többször mentünk ki felnőttbajnokikra, a meccs végén meg sorban álltak a botokért a gyerekek, általában kaptak is egyet-egyet. Gyergyóban a kapcsolataimnak köszönhetően csak két órát fizettünk a jégért a nyári edzőtáborokban, pedig legtöbbször hat órát edzettünk: 10-tól 12-ig, 14-től 16-ig, meg este 10-től éjfélig. Mire hazaértünk, csapat voltunk. Akadt olyan srác, akinek hét-nyolc seb vagy folt volt a lábán a tábor végére, de nem nyafogott, csinálta. A szülők meg látták, hogy komolyan veszem a munkámat, és azt is, hogy van egy pótapja a gyerekeknek. Persze, hiába hősködtem volna, ha a gyerekek nem szerettek volna jönni. De jöttek.

*

A szüleim mindenben támogattak a pályámon. Volt ugyan anyagi vonzata a jégkorongnak, de egy állami cég, a Dunai Vasmű állt mögöttünk, na és Kercsó Árpád szervezőkészsége, ez így együtt nagyon sok mindent lehetővé tett. A tagdíj sem volt megterhelő havonta, mert ha az lett volna, inkább kapunk egy focilabdát a kezünkbe, és mehettünk volna a grundra – na jó, így is mentünk, ha tehettük. Azért tudtunk a sportágban maradni, mert a szüleinknek nem kellett pluszmunkát vállalniuk, hogy boldoguljunk. Nem kellett megvenni az ütőt, mert ott volt a szertárban. Ezzel nem nagyon tudtak versenyezni a klubok, egy idő után Ocskay Gabi bácsinak köszönhetően a Volán tudott csak, mert ő meg Székesfehérváron kopogtatott be minden ajtón, idejét nem kímélve, hogy szponzorokat találjon. És talált. Egy idő után pedig kialakult bennünk – dunaújvárosi és fehérvári fiatalokban – a felelősségérzet, amire nagyon figyelt Kercsó Árpád és Ocskay Gábor is. Ha bejött a klubhoz egy szponzor, Gabi bácsi is behozta az öltözőbe: „Nézzétek, ő itt saját elhatározásából támogatja a csapatot, köszönjétek meg neki, ő hisz bennetek!” Amikor olykor kikaptunk a Volánban, Gabi bácsi gyakran jött le hozzánk az öltözőbe, és feltette a kérdést: „Mit mondjak most annak az embernek, aki hisz bennetek, aki a saját pénzét áldozza rátok?” Sportolóként, különösen fiatalként nehéz volt ezt megfelelően lereagálni, de mélyen elgondolkodtatott bennünket. Mert mindig feltettük magunknak a kérdést: tényleg mindent megtettünk-e, hogy ne kapjunk ki? A legtöbb esetben megtettünk, de a sportban nem lehet mindig nyerni, sokszor apróságok döntenek. Az intelmek után fokozottabban éreztem, igen, bele kell vetődnöm a lövésbe, mert ha nem, fél óra múlva hozzák az öltözőbe a szponzort, és megkérdezik, hol a kék-zöld folt a lábamon. Árpi bácsi világosan fogalmazott: sosem az a baj, ha kikapsz, hanem az, ha kikapsz, és az edző nem látja a lábadon, meg a kezeden a jeges tömlőt. Mert akkor úgy kaptál ki, hogy nem fáj semmi, hogy megadtad magad. Soha ne add meg magad, szorítsd a lábadra a jeget vagy fakadj sírva egy törülköző alatt. Ha ez megvolt, sosem szidott le bennünket, akkor azt mondta: „Srácok, mindent megtettetek.” Már gyerekként extra motivációként jelentkezett, hogy tiszta legyen a lelkiismeretünk az edzők, a szponzorok és saját magunk előtt.

*

Csak utólag fogtuk fel, milyen kitüntetett helyzetben voltunk azzal is, hogy dunaújvárosi kishokisként rendszeresen jártunk a BS-be edzeni. A suli után felültünk egy Volán-buszra, és elmentünk 50 perc edzés erejéig Budapestre. Kevés csapat engedhette meg magának, hogy a BS alagsorában jégre lépjen, nekünk ez is megadatott. De arra is volt példa, hogy több száz kilométert tettünk meg azért, hogy jégen lehessünk. Busszal, 70-nel zötykölődtünk el Tiszaújvárosba, ahol a strand mellett működött egy jégpálya, hiszen a vegyi kombinátnak mindig volt ammóniája. Edzést persze nem lehetett volna ott tartani, de Kercsó Árpi bácsi kitalálta, hogy „strandra visz minket”, meg is vette a belépőt, mintha tényleg csak az lenne a programunk, aztán persze felmentünk a jégre is. Ha meg valaki ránk szólt, csak annyit mondott: „Ez nem edzés, a gyerekek csak követnek engem.” Elment egy napunk arra, hogy 50 percet jégen legyünk, „nyakig érő” vízben, mert persze szarrá ázott a korcsolyánk. „Korizzál!” – kaptuk az ukázt. Mindent bevállaltunk, hogy jégkorongozzunk, mert imádtunk játszani és jégen lenni.

Szélig Viktor, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (–1995, 2001–04) és a magyar válogatottban:

Sokszor gondolkodtam a kezdeteken, nekünk az volt a szerencsénk, hogy egy projekt voltunk. És idővel nemcsak Árpi bácsié, hanem már a Sárközy Tamás professzor vezette szövetségé is. Nagyon sok olyan lehetőséget megkaptunk, amiről a nálunk idősebbek csak álmodhattak. Nyaranta minden nap busszal vittek minket Budapestre, a BS pincéjében edzettünk annyit, amennyit korábban senki nem edzhetett ott. A jégkorongban fontos, hogy egy szezon ne 4-5 hónapig tartson, amíg hideg van kint, mi akkor megkaptuk azt a lehetőséget, hogy majdnem egész évben jégen legyünk – ez kiváltság volt. Kercsó Árpád általunk és a megkapott lehetőségek által valósíthatta meg magát, meg tudta mutatni, hogy tényező a sportágban, beírta magát a magyar jégkorong történelmébe. Mai szemmel nézve nem a legmodernebb eszközökkel látott a munkához, de azt nem lehet elvitatni, hogy belénk verte az alapokat. Mások voltak akkor a nevelési eszközök, ahogyan egy családban is, ebben szocializálódtunk – akkoriban a tesitanár is ráhúzott egyet az ember fenekére, ha feleselt. Nagyon sokat gyakoroltuk az alapokat, rengeteget korcsolyáztunk, és mivel sokat csináltuk, erősebbek lettünk, mint az előttünk lévő korosztályok. Árpi bácsi nagyon sok mindent megtett értünk, sokan persze nem nézték jó szemmel, hogy a Kercsó-bébik mindent megkapnak. Idővel nemzetközi tornákra küldtek minket, ami jó volt, mert láttuk, hol tartunk – itthon mindig is a versenyeztetés volt a legnagyobb probléma a jégkorongban, most is az a kérdés, hogy a legjobb játékosainkat hogyan tudjuk tesztelni.

A Dunaferr csapata az 1993/94-es szezonban, a csapat első felnőttszezonjában:

Berényi Norbert, Bernei Gergely – kapusok

Szanyi László, Szélig Viktor, Gebei Péter, Tokaji Viktor, Horváth András, Tőkési Lajos, Baróti Lajos, Pupp Gyula, Bali Zsolt, Faragó Gyula, Ladányi Balázs, Simon Csaba, Kővágó Kristóf, Erdősi Péter, Csata Csaba, Andrej Szavcsenko, Oleg Balaban, Szasa Szuhelko, Holló István, Merényi Pál, Orsó László – mezőnyjátékosok

1993. november 12., OB I, 1. forduló, a Kercsó-csapat első élvonalbeli mérkőzése:

Debreceni Amatőr Hoki Klub–Dunaferr SE 0-8 (0-3, 0-2, 0-3)

Debrecen, 200 néző, vezette: Tejfalussy, Kikácz, Palluk

Dunaferr: Bernei – Pupp, Gebei, Baróti, Szanyi, Szélig, Csata 1, Balaban 1, Tokaji, Erdősi, Faragó 1, Ladányi, Holló 2, Simon, Kővágó, Bali, Szuhelko 1, Merényi, Tőkési, Horváth A., Szavcsenko 2, Berényi (kapus). Edző: Kercsó Árpád

1993. november 19., OB I, 3. forduló, az első OB I-es meccs Dunaújvárosban:

Dunaferr SE–Lehel HC 3-2 (0-0, 1-0, 2-2)

Dunaújváros, 1500 néző, vezette: Léber, Koleszár, André

Dunaferr: Bernei – Szanyi, Szélig, Bali, Csata, Holló, Baróti, Tőkési, Szavcsenko (2), Balaban 1, Szuhelko 1, Gebei, Tokaji, Simon (1), Kővágó, Erdősi (1), Horváth A., Pupp, Merényi, Faragó, Ladányi, Berényi (kapus). Edző: Kercsó Árpád

*

Szerencsém volt a tanáraimmal, az osztályfőnökeimmel, mert szerették a sportot, ahogyan Dunaújvárosban a mai napig mindenki szereti. Ennél is fontosabb, hogy nagyon jó osztálytársaim voltak a suliban. Amikor hiányoztam az órákról a jégkorong miatt, mindig volt valaki, aki elküldte nekem a leckét, akár félig meg is oldva. Ha meg látták, hogy hullafáradt vagyok, akár a dolgozatot is megírták helyettem a legjobb fejek. Amikor egy profi sportoló visszatekint a karrierjére, az edzők és a csapattársak mellett őket legtöbbször elfelejti megemlíteni. Emlegetjük a tanárokat, a testnevelőket jó esetben, de sikeres sportoló jó osztálytársak nélkül sem lehet valakiből. Mert kőkemény dolog öt-tíz napot bepótolni akkor, ha ők nem küldik el vagy nem vezetik párhuzamosan két füzetbe a tanulnivalót. Mindig hálás leszek az osztálytársaimnak. Nem volt erősségem mellesleg a tanulás, mondjuk ki, gyűlöltem tanulni. De azt is tudtam, hogy enélkül nem lehet sportolni – ezért mégiscsak tanultam a magam módján. A szüleim is kikötötték: akkor mehetek edzésre, ha kész a lecke. Kercsó Árpi bácsi egészen az igazgatói szintig kapcsolatban volt az iskolákkal, hogy érdeklődjön, hogy tanulnak a játékosai. Ha az igazgató jelezte, valaki épp bukásra állt, az illető olyat kapott az öltözőben, hogy aztán fel sem merült, hogy évet kelljen ismételnie, annyira belehúzott – mert ott akart maradni az öltözőben. Árpi bácsi egészen odáig ment, hogy németül és angolul tanított minket az öltözőben. Mert már akkor tudta, hogy profi sportoló nyelvtudás nélkül nem létezik. Megelőzte a korát. Fel kellett írnunk egy kis füzetbe a szavakat, amiket másnap ki is kérdezett. Mindezt 1990-ben, a dunaújvárosi öltözőben. Sajnálom, amikor olyanok nyilatkoznak a személyéről, akik egy-két évet dolgoztak vele, és nem mi, akikből embert faragott. Amikor elballagtunk nyolcadikban, ő volt ott a ballagáson, amikor leérettségiztünk, ő állt ott mellettünk, Gyergyóban mindent elintézett nekünk, apánk helyett apánk volt, hiszen több időt töltöttünk vele, mint a szüleinkkel. Az életre nevelt minket, és ha ő nem ilyen, az a húsz-huszonöt ember sem ilyen, akiket végigkísért a felnőttkarrierig. Példát mutatott arról, hogyan kell dolgozni, és mindent megtenni a céljaink eléréséért. Mindig egyenes volt: az arcunkba mondta, ha valami jó volt, ami meg rossz volt, azt még inkább. Életem bizonyos szakaszaiban, például a legutóbbi időkben, amikor kaptam egy nagy pofont a sorstól, ez hiányzott: mondják az arcomba a miérteket. Ha megvan a miért, az ember tud változni vagy változtatni. Ha nem tudod meg a miértet, nincs esélyed. Kercsó Árpádnak szinte mindig volt válasza és kritikája. Persze, nehéz ember volt, tartottunk tőle. Emlékszem, egyszer saját autójával hozott fel minket az ifiválogatott edzésére a BS-be, Simon Csabi barátommal jöttünk fel. Leparkolt, de még volt időnk az edzés előtt, így hát elmentünk a környékre sétálni, a slusszkulcsot és a lakáskulcsát is ránk bízta. Végigsétáltunk a Rákóczi úton, bolyongtunk egyet, majd visszafelé azt vettem észre, hogy elhagytam a kulcscsomót. (Erről nagyon híres vagyok azóta is: kulcsot elhagyni és leenni magam bármikor képes vagyok.) Az a stressz, ami akkor elfogott… Még most, 49 évesen is rémületes emlék. Mit fogok mondani neki, ha visszaérünk? Sprinteltünk a csarnok felé, minden egyes boltba bementünk, ahol jártunk előtte, és már készültem rá, hogy remegő testtel fogok a Mester elé állni, hogy bevalljam, mi történt. Nem volt opcióm, de aztán a csarnokban megszólított minket egy takarítónő, feltartotta a kulcscsomót és megkérdezte: „Nem a tiétek?” Az egész edzésem ráment erre az élményre, nem tudtam a helyzettel mit kezdeni. Kőkemény volt a Mester, sokszor a kispadra sem az ajtón keresztül ültünk le, mert olyanokat kaptunk tőle, amit nem tudtunk hova tenni és azonnal kezelni. De ma is azt gondolom, a hibából tanul az ember, ezeket el kellett rakni, raktározni. Volt olyan, aki nem tudott velünk végigmenni az úton, mert pszichésen nem bírta ezt a feszültséget. A legtöbben ezt félretettük és a munkában hittünk, nem gondoltuk, hogy megkaphatunk bármit ingyen. Tudtuk a helyünket. Ha rajtunk volt a sisak, nagyritkán rácsapott vagy rákoppintott a fejünkre, de édesapám is seggbe rúgott, ha későn mentem haza. Következetes és kemény edző volt, aki sokkal nagyobb elismerést érdemelne idehaza. Hogy a titkot továbbvigyük, még akkor is, ha a személyiségének van egy olyan oldala, amit nem lehetne tanítani.

Vargyas László, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (2001–04):

Kercsó Árpádot egészen biztosan nem felejti el a magyar jégkorong, mert nagyon sokat köszönhet neki. Olyan kitartásra nevelt minket, ami kevesekre volt akkor jellemző. Megtanított minket arra, hogy minden nap tenni kell a sikerekért, azok maguktól nem jönnek. „Emlékekből nem lehet megélni” – ez volt az egyik kedvenc mondása. Volt szeme ahhoz, kiből lehet nagy játékos, és hát kinevelt egy Ladányi Balázst, egy Szélig Viktort, egy Tokaji Viktort, és sok száz jégkorongozót az edzői pályafutása során.

Hogy eszembe jutott-e valamikor, hogy kiszálljak? Azokban a pillanatokban, amikor minden fiatal srácnak eszébe jut. Amikor a többiek elindulnak az osztálykirándulásra, szervezik az évzáró bulit, a nyarat, a farsangot. Nekem ezek elmaradtak, nem voltam sulifarsangon, nem voltam kiránduláson. Mikor a többiek elmentek, én órákat pótoltam vagy beültem egy másik osztályba. Tényleg érdemes volt? Nem lett volna jobb elmenni azokkal, akik megírták a leckémet? Akik mindig kisegítettek? Lélekszakító kérdések, és sok minden szól amellett, hogy végül nem velük mentem. Ugyanakkor látom körülöttem azokat az embereket, akik nem sportoltak, és akik életre szóló élményeket és barátságokat tudnak felmutatni az ilyen programok miatt. Nagyon kevés sporton kívüli barátom van, értékelem is azokat, akik onnan érkeznek. Nehéz leülnöm bárkivel ma, hogy ne az legyen az első kérdése: „Mi volt a tegnapi meccsen?” Egyik osztálytársammal sem szoros a kapcsolatom, holott tisztelem és szeretem őket, követem is az életüket, mégsem ülünk le egy kávéra, mert én nekik a „hokis Peti” vagyok. Ma már úgy látom, lehet, hogy egy-két kirándulásra, közös eseményre igenis el kellett volna mennem, hiányoznak az emberi kapcsolatok, nem azon a pár napon múlt, hogy bekerültem-e a válogatottba vagy sem.

*

Ha tehát suli, akkor én vagyok a család fekete báránya. A testvérem főiskolát végzett, háromdiplomás ember, teljesen más utat járt be, ma is vezető pozícióban dolgozik egy dunaújvárosi lakásszövetkezetnél, és négy gyermekkel éli életét boldogan. Először szakmunkásképzőbe mentem, mert úgy gondolkodtam, hogy nem szeretek tanulni, az életet viszont szerettem élni és habzsolni. Az általános iskolát 4,2-es átlaggal fejeztem be, ami akár gimibe is, de legalább egy szakközépiskolába predesztinált volna. Én mégis a vas- és fémszerkezet-lakatos szakra iratkoztam be, a tanárok nem is értették, mit keresek ott. A suli egy hét munkát, egy hét tanulást jelentett, lubickoltam ebben a menetrendben. Édesanyám egy ideig mondogatta, jó lenne egy érettségi, majd egy diploma, de én csak annyit válaszoltam neki kamaszként: „Rendben, de most hokizok, nem érek rá.” A szakmunkásképzőt kisujjból kiráztam, életemben először még könyvet is kaptam a jó tanulmányi eredményemért év végén. Ehhez elég volt az, hogy az órán figyeltem, másnap visszamondtam mindent. Sokan jártak a csapatból szakmunkásképzőbe, Simon Csabi osztálytársam volt, Ladányi Balázsék villanyszerelőnek tanultak.

Simon Csaba, Gebei Péter csapattársa a Dunaferrben (–1995, 2001–04), az Alba Volánban (2000–01) és a magyar válogatottban:

Retyével – akinél egy nappal vagyok fiatalabb, egy kórházban is születtünk pár óra különbséggel – osztálytársak voltunk a „Makarenkóban”[7], tehát a jégkorong mellett is rengeteg időt töltöttünk együtt kamaszként. Ráadásul egy padban, egymás mellett is ültünk, csak az volt a pechem, hogy ő balkezes volt, én meg a jobbján ültem, semmit nem tudtam lemásolni a papírjairól, ha lemaradtam az órán – a barátaink harminc évvel később feltették a kérdést: miért is nem cseréltünk helyet?! Jó pár közös történetünk van, a legtöbb a „műhelyhez” kötődik, ami a kokszolóban működött, a gyárban, ott voltak a gyakorlati óráink. Egy alkalommal kisebb balesetet éltünk át közösen. Fűrészeltem a műhelyben, Retyét kértem meg, hogy fogja meg az anyag végét. Közben beszélgettünk, hülyéskedtünk, én meg elértem a fűrésszel a kezét. Vérezni kezdett, és ahelyett, hogy segítettem volna neki, visítottam a röhögéstől. Az oktatótól megkaptam a karót „napijegyként”, de nem azért, mert ügyetlen voltam, hanem mert nem segítettem az osztálytársamnak.

18 évesen már fizetést kaptunk Dunaújvárosban, ráadásul a suli végén még erősebb profi szerződést tettek elénk, így a munkásbér felett kerestünk. Ha jól emlékszem, 30-40 ezer forintot kaptunk, büszke voltam arra, hogy nem kellett pénzt kérnem a szüleimtől, ha el akartam menni szórakozni, és még meg is tudtam mindenkit hívni egy-két körre. Soha nem kellett hazaadnom, és miután a testvérem Pécsre költözött a főiskolai tanulmányai miatt – építésznek tanult –, még inkább kinyílt a világ, hiszen egyedül maradtam a szobában a plakátjaimmal, a zenéimmel. Nagyon menőnek tartottam magam. Egy idő után még azt is megengedhettük magunknak, hogy autót tartsunk fent, meg is tudtuk tankolni. Hogy ezzel a fizetéssel hol helyezkedtünk el a többi csapatsportághoz képest? Valahol a röpisekkel voltunk egy szinten sokáig, amikor a nézőszámunk kicsit emelkedett, egy picit elindultunk felfelé. A kézilabdásokhoz és később a focistákhoz nem érhettünk fel.

S hogy volt-e különbség bajnoki és bajnoki között? Sokáig nem, hiszen gyerekkorunk óta együtt játszottunk, vitt minket a lendület és Kercsó Árpád szenvedélyesége, akár az utánpótlás-bajnokságokban, akár a korosztályos válogatottakban, majd az OB I-ben. Persze, a Volán elleni megyei rangadók mindig különlegesek voltak, a Ferencváros elleni mérkőzések pedig külön kategóriát képviseltek. A nyitott Kisstadionban több ezer ember szorongott a lelátón, és amikor beléptünk, feleszmélhettünk, hogy életünkben nem láttunk annyi hógolyót, mint akkor. Előre be voltak tárazva, le voltak gyúrva, sokszor kaviccsal a közepükben, ezeket kaptuk a nyakunkba. Kommandósok álltak két oldalt a bevonuláskor, a kispad mögötti rész le volt zárva, nehogy túl közel menjenek a szurkolók, félelmetes volt az, ahogyan a ferencvárosi szurkolók meg tudtak őrülni. Azért volt kihívás a Fradi ellen játszani, mert bár mi fiatalok és gyorsak voltunk, a hatalmas rutin náluk volt. Meg hát gyerekként őket, Hudák Gáborékat néztem a tévében. Ott találtam magam 17-19 évesen a 35-36 éves palikkal szemben, és igen, ahol csak értek, a láthatatlan szúrások tömkelegével éltek a meccs alatt, na meg a beszólásokkal. Akkor a bemelegítésnél még mindkét csapat két percig körbe-körbe korizott, majd csak egy dudaszó után mentünk át a félpályára melegíteni. El lehet képzelni, mit kapott az ember abban a két percben. Olyan pszichés elrettentést, amit be tudtak ellenünk mutatni, sehol nem tapasztaltam. 100 kilós emberek kínáltak meg, Salamon Bubu[8] olyat adott, hogy azt hittem, életem végéig dadogni fogok vagy szobanövénnyé válok. De összekapartam magam, összehúztam a csontjaimat, kiültem a padra, és meg sem fordult a fejemben, hogy visszaadjam, amit kaptam. Túl kellett ezen esnünk, itt erősödtünk. Ha a Ferencváros jött Dunaújvárosba, nem kevésbé volt szenvedélyes a hangulat. A Vasműben délután 2-kor volt a műszakváltás, az emberek azonnal jöttek a pályára lefoglalni a helyeket a 7 órás meccsre. Csak azt láttuk, hogy a tribünön szétszórva újságpapírok, rajta a hógolyókkal és a papíron a nevekkel. Mi még csak akkor indultunk haza az ebédünk után, a szurkolók már ott voltak a pályánál és vártak. Eszembe jut, amikor Simon Csabi barátom jött értem az egyik Fradi elleni meccsünk előtt, akkor kapta meg a jogsit és vezette a Volkswagen Bogarát, a város császárjainak éreztük magunkat. Profizmus ide, profizmus oda, Sinya nagy Fradi-drukker volt, és Fradi-slágereket hallgattunk a kocsiban, hogy aztán a jégen már ne legyen pardon: ott az újvárosi színekért tettünk meg minden tőlünk telhetőt. S ha már szenvedélyeség: Jászberényben is meghatározó élményeket szereztünk, igazi oroszlánketrecbe mentünk ki, amikor kicsúsztunk a jégre, ahol a „ketrec” tetején a hűtőgyári munkások lógtak, és olyan mennyiségű nyállal kínáltak meg minket, amennyit azóta sem tapasztaltam máshol. Mintha egy tűzoltófecskendővel köptek volna le minket. Kőkemény volt ott hokizni, az emberek az IFA platóján álltak, annyira kicsi volt a lelátó. Ezeket az élményeket már senki sem fogja megtapasztalni – mondhatom, hogy szerencsére –, de ezek a pillanatok és körülmények is hozzátettek valamit a sportág identitásának alakulásához. Mert tudjuk, honnan indultunk. Hiszem, hogy én is egy vakolatdarab vagyok a nagy egészben. A Lehel elleni meccseink azért is érdekesek voltak, mert a jászberényi kispadon Árpi bácsi testvére, Csaba ült, a csapatból pedig később többen is Dunaújvárosba igazoltak.

1994. november 8., OB I, 1. forduló:

Dunaferr SE–Lehel HC 5-4 (2-1, 2-1, 1-2)

Dunaújváros, 3200 néző, vezette: Árkovics, Barabás, Stadler

Dunaferr: Hradiczky – Tőkési, Szélig, Faragó, Hrtus 2 (1), Kolecani 1 (1), Horváth A., Tokaji, Simon, Kővágó 1, Erdősi, Baróti, Gebei, Bali, Orsó, Ladányi 1, Merényi, Pupp, Holló, Berényi (kapus). Edző: Kercsó Árpád

Jászberény: Mihonyik – Vargyas (3), Balla, Bató, Nagy Z., Antal (1), Bálint 1, Csata, Kugyimov 1, Davidov 2, Borsos, Csiki, Egyed, Sipos, Szajka. Edző: Kercsó Csaba

1994. november 19., OB I, 3. forduló:

Dunaferr SE–Ferencváros 6-2 (3-0, 1-1, 2-1)

Dunaújváros, 3500 néző, vezette: Oltyán, Lugossi, André

Dunaferr: Hradiczky – Szélig, Tőkési, Hrtus, Kolecani, Horváth A., Tokaji, Simon, Kővágó, Merényi, Baróti, Gebei, Holló, Orsó, Ladányi, Pupp, Erdősi, Berényi (kapus). Edző: Kercsó Árpád

A Dunaferr csapata az 1994/95-ös szezonban:

Berényi Norbert, Peter Hradiczky, Halmosi Tamás – kapusok, Szélig Viktor, Gebei Péter, Tokaji Viktor, Horváth András, Tőkési Lajos, Baróti Zsolt, Pupp Gyula, Bali Zsolt, Ivan Hrtus, Karol Kolecani, Faragó Gyula, Ladányi Balázs, Simon Csaba, Kővágó Kristóf, Erdősi Péter, Holló István, Merényi Pál, Orsó László, Láng Csaba, Láng Zoltán, Sommer István – mezőnyjátékosok

*

A kamaszkorunk a Római lakótelep és a jégpálya mellett a Dózsa Mozi előtt zajlott, mert az igazán nagy dolgok ott, a „mozitéren” történtek, a békás szökőkút mellett. Bármikor sétálok manapság arrafelé, mindig felidézem az emlékeket, mert ott valóban volt élet. Akkor még nem működött pláza – és szerencsére a mai napig nincs a városban –, mindenki oda járt és minden kisebb csoportnak megvolt az állandó helye, padja is: a szektásoknak, a vallásosoknak, a rockereknek, a technósoknak, a skinheadeknek, a hippiknek és nekünk, sportolóknak is. Sok őrültség is zajlott ott, előfordult, hogy habfürdőt engedtünk a békás kútba, máskor meg azt láttuk, hogy valaki pecaruhában jelent meg a szökőkút mellett. És persze ismerkedtünk, itt szövődtek az első szerelmek is. De mindenki ismert mindenkit a „csarnokdiszkóban” is, a 75-76-os korosztály másik nagy találkozóhelyén, a kézilabdacsarnokban. Mindenki ott volt, aki számított, Nepp Matyi, egy ismert helyi dj volt felelős a zenéért. Kis túlzással a mai napig ismer mindenki mindenkit a városban. Mindig büszke maradok rá, hogy újvárosi vagyok, a szüleim a mai napig ott élnek, az identitás kitörölhetetlen.

Mivel egységet képeztünk az öltözőben, mindenki jóban volt mindenkivel, de persze akadtak olyanok, akikkel szorosabbá vált a kapcsolatom, idővel Holló Istvánnal, Merényi Pállal, Simon Csabival, majd Ladányi Balázzsal, Kővágó Kristóffal. Simon Csabi, Sinya ragasztotta rám a Retye becenevet is. Egy szlovák vagy lengyel meséből ered, ahol Retyetye-falva lakóinak életét lehetett követni. De voltak ott Godófalviak is, ha minden igaz, Ladányi Balázsra így ragadt a Godó név, rám pedig egy rövidebb Retyetye-időszak után – amire ugrottam – a Retye. Hála Istennek, semmi jelentéssel nem bír, így megbékéltem vele. Egyfajta határvonalat is képvisel ma már, hiszen, ha valaki így hív fel: „Szia, Retye!”, akkor ott régi kapcsolatról van szó.

Szerencsés burokban nőttünk fel, és annyira erős volt az összetartás közöttünk, hogy a Mester vezetésével egyenes út vezetett felfelé. Mindig kiálltunk egymásért, és ez még akkor is így volt, amikor egyre nagyobb harc folyt a csapatba, a felnőttcsapatba kerülésért. Idővel aztán – és ez természetes – a játékosok között kidomborodott a minőségi különbség, amit nem bántunk. Ma sem gondolom, hogy meg kellett volna róni a Mestert azért, mert egy nálam jobb képességű vagy a csapat szerkezetébe jobban beleillő hátvédet játszatott. Ha azt láttam, hogy valaki a 40 fokban elment még néhány kört futni vagy lőni még ötszázat, nem haragudtam rá, hogy később betették a csapatba helyettem, hiszen előttem is ott volt a lehetőség, de én lehet, hogy a „mozitérre” akartam menni aznap. Nem esett rosszul a mellőzésem, hiszen én is maradhattam volna – a játékszabályok és az elismerés tiszta és őszinte volt, az első pillanattól, ahogy Kercsó Árpád megérkezett hozzánk. Mindenesetre néhányan idővel megalapítottuk a „jégcsap klubot”, a kispad végén. Így hívtuk magunkat, merthogy néha tényleg együtt szopogattunk egy-egy letört jégdarabot a nyitott pályán. Volt rá időnk ugyanis, merthogy nem játszottunk. Lefektettünk egy „alapszabályt” is: csak olyanok lehettek klubtagok, akik sorozatban tíz meccsen nem léptek jégre. Kitaláltuk magunknak azt is, hogy igazából menő dolog ebbe a klubba tartozni, nem éltük meg nagy tragédiaként. Ahogyan azt sem, hogy kialakult egy „első” és egy „második” öltöző is, előbbiben a jó játékosok, a hátsóban a jégcsap klub tagjai öltöztek. Árpi bácsi mindig kiemelte az első két sor tagjait, de szeretett hátrajönni hozzánk is, mert ott lazább volt a hangulat, mint a „profiknál.” Mi így hívtuk őket, magunkat meg amatőrnek. A banda ettől a szakmai különbözőségtől még ugyanúgy egyben maradt, nem számított, hogy Bali Zsoltiék, Faragó Gyusziék milyen szinten hokiztak elöl – baromi jól egyébként. Mindenki tudta, hogy amíg náluk a taktika ment, addig hátul a „hobbiban” megtörténhetett minden. Árpi bácsi is hobbistáknak hívott minket, miközben fél óra alatt megváltozhatott bárkinek a státusza. Hiúak is voltunk már kamaszként, persze, hogy számított, ha valakit kiemelt a Nemzeti Sport az aktuális tudósításában. Kivágtuk a cikket és kitettük az „Akikre büszkék vagyunk” táblára. Sokat nevetgéltünk is az újságírók pontszámain, meg a megfogalmazásokon, miközben Kercsó Árpi bácsi is adott osztályzatot minden meccsünk után 1-10-ig, a pontok alapján pedig átlagot is számolt az idény végén. Számított az embernek, milyen értékelést kapott, és később is fontos volt nekem, mit gondolnak rólam.

Egy idő után viszont engem egyre kevesebbszer kellett pontoznia, ami döntéshelyzet elé állított.

JEGYZETEK

1  Dunaújváros egyik sporttelepe a Dunai Vasmű főkapujától nem messze birkózócsarnokkal és salakos focipályával.

2  Svasznek Bence, 219-szeres válogatott jégkorongozó, Gebei Péter csapattársa az Alba Volánban (2000/01) és a magyar válogatottban.

3  A 2008-ban létrehozott magyar bázisú jégkorongbajnokság, amely eleinte MOL Ligaként szerepelt a versenyrendszerben, 2017-től névadó szponzor az Erste Bank.

4  Az 1982-ben megnyílt Budapest Sportcsarnok, több jégkorongbajnoki döntő otthona. 1999-ben leégett.

5  Pat Cortina, kanadai jégkorongedző, 2003 és 2010 között a férfiválogatott szövetségi kapitánya, 2004 és 2006 között az Alba Volán vezetőedzője. Irányítása alatt jutott fel a magyar válogatott az A csoportba a szapporói divízió 1/A-s világbajnokságon. 2019–20 és 2022–25 között a női válogatott szövetségi kapitánya.

6  Id. Ocskay Gábor, a székesfehérvári jégkorong felemelkedésének főszereplője, az Alba Volán SC szakosztály-igazgatója, később az ifj. Ocskay Gábor Jégkorong Akadémia megalapítója, kuratóriumának elnöke. Korábban utánpótlás-szövetségi kapitány.

7  Dunaújváros legrégibb középiskolája, ma Dunaújvárosi Szakképzési Centrum, korábbi nevén MüM. 316. számú Makarenko Szakmunkásképző Intézet.

8  Salamon Jenő, a Ferencváros (1994–97), korábban az Újpesti TE, később a Csíkszereda és a Steaua Bukarest játékosa.