ELISE KOVA

DRAGON

CURSED

Sárkányátok

A mű eredeti címe: Dragon Cursed by Elise Kova

Fordította: Moldova Júlia

Copyright © 2026, Elise Kova

Hungarian Translation © Moldova Júlia, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805129

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A kissárkányomnak

A Dragon Cursed egy izgalmas, fiatal felnőtteknek szóló romantikus regény, a helyszíne a kegyetlen Vinguard városa, ahol a sárkányvadászok uralkodnak. A történet olyan elemeket tartalmaz, amelyek nem valók minden olvasónak, például kínzás, erőszak, halál, sérülések, gyász, éhezés, hallucinációk, bebörtönzés, gyakori fóbiák, mint például a félelem a rovaroktól és a zuhanástól, valamint más hasonlóan intenzív jelenetek és témák. Azok az olvasók, akik érzékenyek ezekre az elemekre, vegyék ezt figyelembe.

1

Csizmák kopognak a sikátor macskakövein, olyan élesnek hallom, mintha egy tőrt húznának végig a fenőkövön. A vállamat az épület sarkának nyomom, és kilesek a beugróhoz vezető kis átjárón, mozdulatlanul állok, visszafojtom a lélegzetemet. Ez két ember közül lesz az egyik, és csak remélem, hogy…

A szemem megakad egy sárkányvérvörös köpeny szegélyén, és visszahúzódok az árnyékba, imádkozva, hogy ne lásson meg.

Sárkányok égette pokol! Tudtam, hogy követ.

Fülelek, ahogy a léptek elhalnak. De aztán visszatérnek, lassabban, határozottabban. A kavicsok ropognak az épületek közötti szűk átjáróban, még mindig nem merek levegőt venni. Nincs menekülőút.

A falhoz simulok, amennyire csak tudok, becsukom a szemem, teljesen mozdulatlanná merevítem az izmaimat, de a léptek egyre közelednek. És amikor érzem, hogy egy hűvös árnyék hullik az arcomra, már tudom:

Annyira hihetetlenül, képtelenül elcsesztem.

Kinyitom a szemem, Lucan magas alakjára számítok. Ehelyett egy ismerős, smaragdszín szempár fogad, és egy hatalmas mosoly a szeplős arcon.

– Meglepetés – suttogja Saipha.

– Ó, hála Valornak! – Magamhoz rántom, nehogy meglássák, éppen akkor, amikor újabb léptek hallatszanak a sikátorban. Megint.

Várunk, amíg elmegy.

– Bocs, hogy késtem. Azt hiszem, tudod, miért – suttogja Saipha.

– Mert a főpap rám küldött kopója a bokád körül szaglászott? – kérdezem szárazon. – Látott téged?

– Pfff – néz rám gúnyosan. – Ha nem akarom, hogy lásson, nem láthat, annyira nem jó. – De látom, hogy Saipha nem veszi le a kapucniját. Ugyanolyan homokszürke, mint a kő, amelyből Vinguard egész városa épült. Akárcsak én, ő is úgy öltözött fel, hogy beleolvadjon a környezetbe. A tekintete a bal vállam mellé, a nehéz faajtóra vándorol. – Isola, ez az, amire gondolok?

– Igen. – Most én mosolygok. – Megtaláltam.

Egy bejáratot. Vagy pontosabban, egy feljárót.

– Hogy találod meg ezeket? – Megdöbbent, de el van ragadtatva. Látom abból, ahogy egyik lábáról a másikra helyezkedik, hogy ne ugráljon fel-le, mint gyerekkorunkban, amikor belementem, hogy a kedvenc játékát játsszuk: a Kegyes Lovag és a sárkányt.

Én mindig a sárkány voltam.

– Több időt töltök a Kegyelem temploma alatt, mint bárhol máshol – mondom. – A könyvtár tele van Vinguard ősi térképeivel. – És azok a térképek megmutatják, hol vannak a régi őrtornyok… tornyok, amelyeket már rég egy hatalmas, immár egész Vinguardot körülvevő fallá építettek össze.

– De aki nincs felavatva, nem léphet be a könyvtárba – mondja ki Saipha reflexszerűen. Aztán azonnal elsápad, amikor a szemébe nézek. Intek egyet a két arany íriszem előtt, ez az egyetlen ilyen szempár Vinguardban. Saipha karba teszi a kezét, elfordítja a tekintetét, és ezt motyogja: – Értem. De még mindig nem hiszem, hogy a főpap beengedne a könyvtárba, mivel még nem vagy teljes jogú polgár.

– Nem. Legalábbis nem egyedül. De én mégis bemegyek. – Mintha aláhúznám a mondandóm, benyomom az ajtót, amelyen szintén tilos belépni.

A fatábla régi, a rovarok és a több száz év üregesre vájta.
A nehéz tartóvasaknál szétválik, és olyan hangosan csörömpölve törik össze, amely még a falon lógó harangoknál is baljósabbnak tűnik.

Mindketten megdermedünk.

A mellem összeszorul, a szívem kihagy egy ütemet.

Saipha lassan hátradől, és az épületek közötti árnyékos résen át visszanéz a sikátorra.

– Látod valahol? – suttogom.

Megrázza a fejét. Egyetlen szó nélkül gyorsan belépünk, ugyanazt gondolva mindketten: ne szobrozzunk itt a bűntény helyszínén.

Egy apró szobába jutunk – valójában egy lépcsőfordulóba a csigalépcső alján. A levegő állott és nehéz a kortól.
De a halántékomon az apró szőrszálak a legkisebb szellőtől is megmozdulnak. A nyitott ajtón át kicsit mozog a levegő.
Ez azt jelenti, hogy valahol van egy nyílás felettünk.

Saipha megérinti a vállamat, és egy lámpást nyújt felém.

Visszafogom magam, hogy ne ugrassam, amiért ellopta az apja lámpását – egy Kegyes Lovag tulajdonát –, és a hüvelykujjammal megnyomom az alsó sarkot, ahol két vonal fut egy lemez mögött. Az Örökfény a talpamból áramlik fel a testemen keresztül az ujjaimba. Ahogy a lámpa felgyullad, halvány aranyfény világítja meg az ősi lépcsőt, amelyet gyorsan elnyel fent a sötétség.

Saipha, mint mindig, előrenyomul, megelőz, és átveszi a vezetést. Pont úgy, ahogy egy Kegyes Lovag tenné.

Amint már két lépéssel előttem jár, megdörzsölöm a combomat, és megállok, hogy leküzdjem a remegést. Forrón hullámzik át rajtam, hányingerem van, ami ugyanolyan gyorsan elmúlik, ahogy jött. Ez egyre rosszabb. Összeszorítom a fogam, megrázom a fejem, és elindulok, mielőtt Saiphának feltűnhetne, hogy lemaradtam. De nem tudom megállni, hogy ne dörzsöljem meg a mellkasomon a heget, olyan érzés, mintha a szívem ki akarna ugrani a csonton és a bőrön át.

– Hogy sikerült ellógnod ma a kiképzésről? Azt hittem, a főpap még egyszer végig akarja csinálni veled az összes gyakorlatot a beavatás előtt – mondja Saipha, miután megmásztunk egyemeletnyit, és egyértelműen látszik, hogy nem követtek minket. – Ne mondd, hogy megint Lucannal próbáltál alkudozni!

– Természetesen nem. Nyaljon sárkánykarmot! – Nagyon is megtanultam a leckét. Ha csak arra a napra gondolok, már ökölbe szorul a kezem. De nyugalmat kényszerítek magamra. Most már nem számít. Legalábbis ezt a hazugságot mondom magamnak. – Azt mondtam, hogy beteg vagyok.

– És Darius atya ezt el is hitte?

– Nyilvánvalóan nem teljesen, mivel utánam küldte Lucant. De Callon elment dolgozni. Marie is. És biztos vagyok benne, hogy apám még mindig ott van bezárkózva a műhelyébe. – Ahogy hetek óta mindig. – Szóval senki sincs otthon, aki beárulhatna.

– Hogy viseli apád, hogy holnap elmész?

– Rendben. – Megvonom a vállam. – Kicsit elérzékenyült, amikor felhoztam, hogy ma este átmennék anyához.

– El sem tudom képzelni, hogy Kassin Thaz, a főmester, a sárkányölő fegyverek tervezője, a férfi, aki tudja, hogyan kell odavonzani az Örökfényt, „kicsit elérzékenyülne”.

– Apám biztosan meg lenne hatva, hogy ennyire figyeltél, amikor kitüntetéseket kapott. – Nem tudom, hogy az Örökfény, vagy inkább a sárkányölő fegyverek említésére viszket-e a sebem. Hamarosan rám emelik majd egyiket?

Témát váltok, mielőtt Saipha ráérezhetne a sötét gondolataimra. Vagy anyáról kérdezhetne.

– És a te szüleid?

– Anyám összességében jól van. Bár meg vagyok győződve arról, hogy próbál felhizlalni. Minden este dupla adagot kapok. – Saipha megáll egy lépcsőfordulóban, hogy kifújja magát, és lenéz egy másik sötét folyosóra. Engem meg sem kérdezve vág neki újra a fokoknak. – Apám meg összeomolva zokog.

A nevetés eltereli a figyelmemet a viszketésről. – Marius Celest? Aki ötöt ölt nyíllal? Ő, ahogy zokog?

– Na, ki tartja számon a kitüntetéseket? – vigyorog hátra Saipha. Felhúzom a szemöldököm. – Tudod, apa a lelke mélyén nagyon is lágy. A sárkányoknak ijesztő, az embereknek nem. – És a sárkányátkozottaknak, nyelem le a megjegyzést. De bármelyik Kegyes Lovag azonnal megölne egy átkozottat. Vajon ő lesz az? Saipha hátát bámulom, a gyomrom kavarog, a torkom annyira összeszorul, hogy alig kapok levegőt. A kérdés, ami hetek óta minden éjjel ébren tart, visszatér. A kérdés, amely általában hajnalra eltűnik, de ma nem tudom elűzni. Így nem, hogy ilyen kevés idő maradt.

Te fogsz megölni, Saipha?

– Állj! – Saipha kinyújtja a kezét, és visszaadja nekem a lámpást. – Hallgasd!

Fentről halvány suhogás hallatszik.

– Túl szabálytalan ahhoz, hogy sárkányszárny legyen – suttogom.

– Ha sárkány lenne, hallanánk a harangokat. Oltsd el a fényt!

Eloltom a lámpást.

Előttünk a kopott kőlépcsők hideg fényben rajzolódnak ki. Halványan, de egyértelműen. Alig látom Saipha izgatott pillantását a szinte teljes sötétségben. De tudom, hogy engem néz, mert én is ugyanígy nézek vissza rá.

Duplán véve a fokokat továbbmegy, én követem. A szívem hevesen ver. Remélem, remélem, hogy ez az, aminek gondolom. Megszerzem, amire szükségem van, és mehetek anyához. Ma este fel fogom tenni azt a kérdést, amit már hónapok óta szeretnék, de eddig féltem volna kimondani. Évek óta félek már attól is, hogy egyáltalán beengedjem a gondolataimba. És ekkor…

– Karom és agyar, Isola! – kiált oda nekem Saipha, amikor befordulok a kanyarban, és a sötét emelkedő után a vakító fény szinte elvakít.

Megcsúszok és megállok, Saipha karja, mint egy vasrúd, megtart, nem hagyja, hogy lecsússzak a párkányról, és lezuhanjak a meredek falon, ami a halálomat jelentené. A szél csapkodja az arcomat, magával hozva a világunknak lassan véget vető Csapás bűzös, mégis édes szagát.

Megtaláltam, amiért jöttem.

2

Nagy lehetett – a rés mérete és mélysége alapján egy sárga sárkány –, ami kitépett egy darabot a falból. A törmelék ott hever a lábunk előtt a kőpadlón, fölülről, az összeomlott lépcsőházból ömlött le. De én csak a nyílásra figyelek.

Mintha a Hit egyik tekercse leesett volna a polcról, és kinyílt volna előttem, az aprólékos rajzok most élénk színekben jelennek meg.

Bal oldalamon a Nightgale-hegység körvonalai derengenek az éjszaka beköszöntével sötétedő, szürkés égbolton, nagyobb, mint eddig bármikor. Most teljes egészében láthatom – egészen a hegyek lábáig –, míg korábban csak a hófedte csúcsokat láttam, amelyek a fal felett fűrészként martak a horizontba.
A hegyek között kopár föld húzódik, és a távolban egy feketére égett csontvázerdő emelkedik ki a halott növényzetet körülvevő vörös ködből.

– Ez az, aminek gondolom? – Saipha hangjába rémület vegyül.

– A Csapás. – Még soha nem láttam működés közben. Csak anyám történeteiben és a Hit figyelmeztetéseiben élt.

– Nem. – Saipha elfordul, és eltakarja az orrát és a száját. – Nem szabad itt lennünk. El kell mennünk.

– A Kegyes Lovagok a falakon járőröznek felettünk. Ha nem lenne biztonságos ilyen távolságból, akkor Vinguard egész lakossága halott lenne – felelem. Saipha már hátat fordított nekem, én meg nem bírom levenni a tekintetem a nyílásról. Eláll a lélegzetem, amikor meglátom, mennyi Átokpor van itt.

Ez jobb, mint reméltem.

– A lovagok átestek a beavatáson. Tudják, hogy nem sújtja őket a sárkány átka. Ezért van a Fal, Isola – hogy azt kint tartsa. Nem szabad belélegeznünk.

Majdnem, majdnem elmondom neki, hogy minden, amit a Hit tanított neki, legjobb esetben is téves. Rosszabb esetben hazugság. A Hit szerint a sárkányok az Örökárnyék teremtményei – ez az Örökerő sötét, halálos fajtája. Hogy a Csapásból születtek. És az átok azt jelenti, hogy fogékonnyá válsz az Örökárnyékra, míg végül gonosz, agyatlan vadállattá változol.

Csakhogy… ha azt mondanám neki, hogy a Hit téved, az árulás lenne. Így hát hallgatok, bár borzasztóan fáj, hogy a barátnőm ennyire fél.

Saipha, kettőnk közül nekem kellene félnem.

– És ha megnéznéd, fel lehet-e menni? – vetem fel.

– Vissza kell mennünk, Isola.

Szükségem van rá, hogy egy pillanatra ne nézzen rám.
A kezem a zsebemben, anya mintavevő üvegét szorongatom. Egy kicsit ráerősítek.

– Ez az utolsó esélyünk.

– Még három hét, és a Kegyes Lovagok Rendjének tagjai leszünk, félelem nélkül járőrözünk majd a bástyákon a páncélunkban – néz hátra Saipha.

– Feltéve, hogy felvesznek minket.

– Azt megnézném, ahogy nem vesznek fel minket a Rendbe. – Saipha gúnyosan felnevet.

– Kérlek! Ha még egy kicsit továbbmegyünk, olyan magasra juthatunk, amilyen magasan még sosem jártunk. Nézzük meg, van-e más út – könyörgök.

– Jól van. De ha az Örökárnyéktól sárkánnyá változom, téged eszlek meg először – morog Saipha, és elindul egy nagy törmelékdarab felé.

Itt az alkalom.

A kis üveget egy keskeny kőpárkányhoz csúsztatom, és egy halom port söprök bele. Ahhoz, hogy legyőzzük, először meg kell értenünk – hallom anya büszke hangját, miközben ezt csinálom. El lesz ragadtatva. Ez több, mint amit eddig bármikor sikerült szereznem. Talán elég ahhoz, hogy tényleg megtalálja a gyógymódot a Csapásra.

Tudom, hogy ez ostoba remény. Még ha pont ennyi por is hiányzik ahhoz, hogy befejezze a kutatását, akkor sincs semmi esély arra, hogy még ma éjjel felfedezze a gyógymódot. De ahogy lezárom a kis üvegcsét, és egy pillanatig bámulom, könnyebbnek érzem magam, mint hetek óta bármikor.

Egy pillanatra szinte el tudom felejteni a bőröm alatt szaladgáló kis bogarakat és a fejemben zúgó hangot, amely fájdalommá erősödhet, és olyankor legszívesebben kettéhasítanám a koponyámat.

– Segítesz, vagy csak ott állsz? – morog Saipha, és felegyenesedik, miután megszemlélte az utat. A zsebembe dugom az üveget, és megfordulok, próbálok úgy tűnni, mint aki nem sántikál rosszban, bár bűnösnek érzem magam. Saipha a homlokát ráncolja. – Mi van nálad?

Mit válaszoljak erre? Mit? Nyelek egy nagyot, nyugalmat erőltetek magamra, és keresem az elfogadható választ. Nincs mentség arra, ha bármit is megérintek a falon kívül.

– Én…

Hirtelen harangszó szakítja félbe a gondolataimat. Több tucat harang szól egyszerre. Olyan hangosan visszhangzik, hogy a fal belerezeg minden egyes hatalmas harangütésbe.

Sárkánytámadás.

3

Saipha szájából gyorsabban törnek elő a mocskos káromkodások, mint ahogy egy lovag kilő egy nyílvesszőt.

Hatalmas árnyék suhan át a nyíláson, eltakarja a napot.
A levegő is hidegebbnek tűnik, annyira, hogy elgondolkodom, vajon egy kék sárkány lehet-e. Aztán, figyelmeztetésként csupán egy üvöltés kíséretében, a sárkány leszáll a falra, közvetlenül fölöttünk.

Megingok, elvesztem az egyensúlyomat, a levegőben csapkodok.

– Isola! – kiáltja Saipha, és felém ugrik, miközben körülöttünk a fal repedni és nyögni kezd – mintha készülne összeomlani a szörny súlya alatt. Saipha megfogja a kezemet.

Furcsa szögben hajolok előre, félig kilógva a falból, és a világ egy pillanatra lelassul, amikor megpillantom a felettünk lengedező hatalmas, smaragdszínű farkat. Zöld köd kíséri, halvány, émelyítő illatot áraszt, teljesen más, mint a szélben lebegő Átokpor íze hátul a nyelvem tövében.

Egy pillanatra nem a sárkányt látom, hanem egy teli akasztófát. A gyomrom felkavarodik, és sikoly szorul a torkomba. De pislogok egyet, és eltűnik. A zöld sárkány gőze szörnyű hallucinációkat okoz.

Olyan erővel, amilyenről csak a legjobb napjaimon álmodhatnék, Saipha teljes súlyával hátrahúz és visszaránt. Fájdalmasat esünk, de egyikünk sem mozdul. A testünk zuhanásán kívül nem adunk ki hangot. Mindketten visszatartjuk a lélegzetünket, és várunk. Kíváncsiak vagyunk, hogy eljött-e a vég. Hogy a sárkány feneke alatt összeomlott fal romjai közt halunk-e meg.

Soha nem gondoltam volna, de talán jobb lenne, ha az egyik honfitársam ölne meg, amiért sárkányátok sújt. Ki gondolta volna, hogy ennél rosszabb halál várhat rám? De ilyen az élet Vinguardban… Minden nap új módszert tanulunk a túlélésre. Remélhetőleg.

– Tűz! – kiáltja egy lovag a távolban.

Összeszorul a gyomrom, ahogy az Örökfény felvillan az érzékeimben, miközben tucatnyi, mágiával erősített számszeríj lő ki egyszerre.

A sárkány üvölt, süvítő hang hallatszik, mielőtt fölöttünk és körülöttünk a fal zúgni, nyögni kezd, úgy tűnik, össze fog omlani. Bűzös légáramlat csap le ránk. Újabb üvöltés, ezúttal távolabbról, mint az előző. Felrepült.

Saiphával egymásra nézünk, egyszerre tudjuk, mit kell tennünk.

– Menjünk innen, mielőtt örökre a Fal részévé válnánk. – Saipha feláll, és átadja nekem a lámpást.

Gyorsan meggyújtom és visszaadom.

– Nyomás!

Lerohanunk a lépcsőn lehetetlen sebességgel. Inkább valamennyire fékezett zuhanásnak tűnik, mint futásnak, és csoda, hogy eljutunk az aljára anélkül, hogy eltörnénk valaminket, vagy arccal előre a földre zuhannánk.

Enyhe esőcseppek érik az arcomat, amikor kilépünk az épületek és a fal közötti kis átjáróba. Persze, esik. Nem csoda, hogy a sárkány támadott. A földgondozók nem jelezték előre. Napról napra egyre megbízhatatlanabbak az előrejelzéseik, ahogy a világ tovább rohad.

Alig lépünk ki, máris a sárkány üvöltése visszhangzik Vinguard felett. A fal tetején lévő hatalmas hajítógép éles pengése után lövedék hasít a levegőbe.

Mindketten beszívjuk a levegőt.

Saipha azért, ami a következő pillanatban történhet.

Én azért, mert a gépből kilőtt Örökfény sokkhullámként ér. Hirtelen a bőröm túl meleg lesz. Túl feszes. A falnak támaszkodom, hogy ne essek össze.

A sárkány diadalmasan felüvölt. Elvétették.

– A fenébe, öljétek meg már azt a szörnyet! – morogja Saipha. Ez szinte elrejti az ajka enyhe remegését, ami elárulja félelmét.

Mintegy válaszul vastag, nedves, fröccsenő hang hallatszik, azonnal sikolyok kórusa követi, amely elnyomja a harangok zúgását. A zöld sárkányok nem tüzet okádnak. Savat köpnek, amely úgy olvasztja meg a cseréptetőt, mint a sókockát a zápor.

Szegényeknek esélyük sem volt. Teljesen átfagytam, nemcsak a gyenge eső miatt, ami végül átáztatta a ruháimat. Hanem a sok halál miatt.

A te hibád, te csaló, suttogja bennem egy gonosz hang. Ha valóban te lennél az Újjászületett Harcos, Valor, már rég megölted volna az Idős Sárkányt, és megmentetted volna őket.

– Nézzük meg jobban! – Saipha megragadja a kezem, és a két épület közötti átjáróba húz.

– Mit nézzünk meg jobban?

– A sárkányt, természetesen. – Az Örökárnyék az egyetlen, amitől Saipha fél. És gyanítom, hogy még az sem fogja megállítani, ha átesett a beavatáson, és megtudta, hogy nem átkozott.

– Saipha, nem szabad a lovagok útjába állnunk.

– Nem állunk az útjukba. Csak meg akarom nézni, mit csinálnak. Talán segít nekünk a beavatáson.

– A beavatáson nem fogunk sárkányokkal harcolni – morgom. De Saipha nem hallja, már az épületeket kerülgetve tart előre.

Visszanézek a fülkére, amely a fal köve és habarcsa közti elfeledett toronyba vezet. Ott kellett volna kivárnunk a támadás végét. Hogy jöhettem ki ide?

Mégis, bármennyire is legszívesebben visszamennék és várnék, követem Saiphát. Ha nem tenném, nem tudnám megmagyarázni neki. És ha megpróbálnám, nem tudnám elviselni a csalódását.

Egy sikátorban járunk, amikor dübörgés jelzi, hogy a sárkány ismét leszállt egy nem túl távoli tetőre. Vinguard felszín feletti része egy tálra emlékeztet: a közepe a legalacsonyabb pontja, így a fal mellett állva Felsőváros nagy részét láthatjuk. A szívem megáll, és a gyomromba zuhan, ahol azonnal feloldódik a savtól.

– Isola, nem ott lakik… – kezdi Saipha.

– Anyukám – fejezem be, a szemem annyira kitágul, hogy csípi a sárkányfüst, amely az egész városban terjeng.

A sárkány anyám lakása mellett ül. Innen látom a tetőt… rémséges zöld sav csöpög róla.

4

Megingok.

Saipha átkarol, és szinte megsüketít, amikor a fülembe kiáltja: – Nem teheted!

Azt hiszi, hogy a sárkány felé fogok rohanni. A barátnőm túlságosan bízik bennem. Fogalma sincs arról, hogy a térdeim megroggyantak. Hogy azért szorítom olyan erősen a karját, mert alig tudok egyenesen állni.

A fejem kavarog, felforgatja a világot, és a gyomromat is felkavarja.

– Hallod ezt? – Saipha a Kegyelem tornyára mutat. Ez egy baljóslatú, tüskés szerkezet, száz hajítógépet és számszeríjat működtet. De az onnan hallatszó, távoli kattogás és csikorgás olyasmi, amit Vinguard még soha nem hallott. – Csak várj. Most lőni fognak.

Mindketten figyelünk. Saipha szemében még mindig ott csillog a várakozás. Valahogy képes figyelmen kívül hagyni az összes kockázatot – még azt is, hogy a Falon a szülei és nővére veszélyben forognak. Csak a végső, gyilkos csapást látja. Amiért minden áldozat megéri: egy sárkánnyal kevesebb lesz a világon, egy már nem terjeszti az Örökárnyékot, és nem szívja el a Forrás Örökfényét.

A sárkány felém fordítja a fejét, smaragd szeme ragyog a halványuló fényben. Úgy érzem egy villanásnyi időre, mintha az egész városból pont engem talált volna meg.

És a következő pillanatban már nem Saipha karjában állok. Ott vagyok hat évvel ezelőtt, egy háztetőn. Nem egy zöld sárkány bámul rám, hanem egy rézszínű, és fogalmam sincs, hogy ez a városban lebegő köd okozta hallucináció-e, az egyik kedvenc rémálmom, amellyel az elmém kínozni szokott.

Láng, forróbb, mint amit valaha éreztem. Olyan forró, hogy körülöttem megolvad a kő. Holttestek. Pusztítás. Halál. Meglepő, hogy a szemem nem forr fel a gödrében, amikor a hatalmas pofája előbújik a sűrű füstből.

A szörny előrekúszik. A tekintete a tekintetembe fúródik. Kinyúlik a karma, egyenesen a mellkasom felé, mintha játszani akarna az étellel, mielőtt…

Egy hangos durranás ránt vissza a jelenbe, Vinguard ősi alapjai megremegnek. A toronyból napfényhez hasonló sugár lövell ki, átszeli a várost, és ültében találja el a sárkányt. A lövés egyenesen a hátsó szárnyai közé fúródik, áttöri a mellkasát, és azonnal megöli.

Saipha Vinguard népével együtt felkiált, és elengedi a kezem. Egy pillanatra megfeledkezve magamról a falnak dőlök, és zihálva kapkodom a levegőt, miközben az Örökfény hullámai egymás után csapnak le rám. A világ hirtelen túl fényesnek tűnik. Minden szín vakító. Esküszöm, hogy a bőrömön az esőcseppek gőzzé párolognak, miközben belülről égnek.

A legjobb barátnőm visszafordul felém, és nyers, éles félelem hasít át rajtam, mert félig arra számítok, hogy sikítani fog, és azt mondja, hogy a pupillám csíkká változott.

De nem teszi.

– Elképesztő, nem igaz? Nem hittem, amikor apám mondta, de a fenébe.

Nem veszi észre. Nem látja, mi történik velem. Soha nem látta. Valószínűleg azért, mert nem akarja. Nem bírja beismerni magának – ez az egyetlen ok, ami valaha eszembe jut.

A tekintetem a torony egy pontjára szegeződik, ahonnan a lövést leadták. Apám ágyúnak nevezte. Legnagyobb művének.

Gratulálok, apám. Kijelenthetjük, hogy sikerült, gondolom, miközben elrúgom magam a faltól.

– Sok Örökfényt elhasznált – mormolom.

– Megéri, ha megöljük a szörnyeket.

– Megyek, megnézem anyát.

Saipha arcára az izgalom és tűnődés helyett komor aggodalom ül ki.

– Nem teheted.

– Saipha…

– Tudod, hogy csak a Kegyes Lovagok mehetnek a sárkány tetemének közelébe.

Igen, pontosan ettől tartok.

– Tudnom kell, jól van-e, Saipha.

– A háza még áll.

– Az nem jelent semmit, ezt te is tudod – vágok vissza.

Saipha felsóhajt, vállig érő, vörös hajába túr.

– Jól van, menj csak. Megkeresem apámat, és elküldöm hozzád. Ő segíthet neked a keresésben.

– Köszönöm. – Hátralépek egyet.

– Vigyázz a savra! – teszi hozzá Saipha sietve. És épp amikor már indulnék, még ennyit hozzátesz: – Holnap reggel találkozunk.

Az idő megáll, mintha tisztelettel adózna a búcsúja mögött rejlő súlyos jelentésnek. Holnap reggel lesz a gyűlés: a beavatás kezdete. Talán az utolsó napom.

– Reggel találkozunk – mormolom bólintva, és futásnak eredek.

Amikor Vinguard nem tudott többé kifelé terjeszkedni, felfelé építkeztek. Amikor túl kockázatos lett két emeletnél magasabbra építeni, mert a sárkányok szeretnek a legmagasabb épületekre leszállni, befelé építkeztek tovább. Az utcák labirintusszerűek, egyes helyeken épphogy elég szélesek egy embernek. Visszakanyarodnak, alagutakat képezve, házak épültek köréjük és föléjük, rövid hidak ívelnek a háztetők felett.

Az a szerencsém, hogy sárkánytámadás idején mindenki elbújik bent, így teljes sebességgel rohanhatok, anélkül, hogy attól tartanék, hogy nekiütközöm valakinek. Ezért szinte sértő az igazságtalanság, hogy az egész városból pont ő bukkan fel.

Lucan jelenik meg az utca végén. Csúszva megállok. Sárkányvérvörös papi ruhája szinte feketére sötétedett, ahogy eláztatta az eső.

Miért viseled ezt, ha nem is vagy igazi pap? – tenném fel legszívesebben a kérdést. Tizennyolc éves, mint én, hamarosan részt vesz a beavatáson. Csak akkor lehet a Hit papja, ha felavatják. Biztos vagyok benne, hogy a ruhát a főpap adta rá, mint egy kutyára a nyakörvet. Jelzés mindenki számára, egyértelművé teszi, Lucan kihez tartozik. Én jobban tudom, mint bárki más, hogy Darius atya szereti felöltöztetni a kedvenceit.

Lucan lehajtja az állát, és még jobban elkomorodik.

– Tudtam, hogy itt leskelődsz.

5

– Csak az látja, hogy a másik rosszban sántikál, aki maga is ezt teszi – vágok vissza. Jobban át kellett volna gondolnom. Nem a legjobb. De nincs igazán időm a szópárbajra.

Lucan előrelép. Vastag szemöldökei között mély ránc húzódik. Sötétszőke haja nedvesen barnának tűnik, bár az alkonyat utolsó sugaraiban még mindig arany tincsek csillannak meg benne.

– Mit csinálsz, Isola?

Megyek, megnézem, hogy anyám él-e még, mondom ki kis híján. De nem mondom. Eszembe jut, hogy ezzel legutóbb is hogy jártam.

A Hit gyűlöli anyát. A főpap gyakorlatilag azt mondta, hogy ő maga öli meg, ha nem viselkedek rendesen. Lucan pedig semmi más, mint az apja kiterjesztése.

– Gyógyszert akartam venni, amikor a sárkány támadt. Hazamegyek. – Hazudni olyan könnyű, ha nem érdekel az a személy, akinek hazudsz.

– Az a másik irányban van. – Olyan közel áll hozzám, hogy látom a szemét. Őszintén szólva, dühítően gyönyörű, mogyoróbarna szempár. Nos, ha teljesen őszinte akarok lenni, akkor az egész Lucan elég idegesítően vonzó, tekintve, hogy ő az általam ismert leggonoszabb ember fia.

– Ó, tényleg? – Úgy teszek, mint aki összezavarodott, hogy legyen okom körbenézni, és közben hátralépek. – Furcsa, biztos eltévedtem.

– Hazakísérhetlek.

Inkább sétálnék egy ezüstsárkánnyal, mint veled.

– Nagyon kedves, de nem szükséges.

– Azt hiszem, jobb lenne.

– Tényleg nem, jól vagyok. Köszönöm, hogy aggódsz miattam. Holnap találkozunk. – Az utolsó két szó hamu a nyelvemen, ahogy elrohanok egy mellékutcába. Lucan utánam kiált. Hallom, ahogy a léptei kopognak a macskaköveken.
De lehagytam már, és miután éveken át a főpap tanított, pontosan tudom, hogy gondolkodik a fia.

Letépem a köpenyemet, és egy leszakadt redőnyre akasztom, majd ellentétes irányba rohanok. Ezzel talán csak egy másodpercnyi időt nyerek, amíg rájön, hogy átvertem.
De ennyi is elég.

Bár valószínűleg tudja, hova megyek… Erre a gondolatra még gyorsabban futok, a szívem minden dobbanással a bordáim közötti heges szövet ketrecének feszül.

Egy kereszteződésnél megállok, hogy kifújjam magam. Balra van anya lakása. Jobbra a hely, ahol a sárkány elpusztult.

Egy lépés balra. Megállok.

– A fenébe az egésszel. – Sarkon fordulok, és újra futni kezdek.

Tudom, hol lesz anya, mert minden zsenialitása ellenére, egy csepp józan ész sem szorult belé. Ugyanolyan vakmerő, mint Saipha, de míg Saipha „jófajta” vakmerő – sárkányokat akar ölni, és ki akar menni a falra, mielőtt megengednék neki –, anya a rossz fajta. Olyan, aki megkérdőjelezi a Hitet, tiltott kutatásokat végez, amiért kizárják a céhből, vagy…

Épp visszafeszíti egy zöld sárkány állkapcsát, miközben megpróbálja kihúzni az egyik agyarát.

– Anya. – A hangomat elnyomja az egyre erősödő eső. Odarohanok. – Anya.

– Lenyűgöző, teljesen lenyűgöző… – motyogja.

– Anya!

Összerezzen, a sárkány állkapcsa lecsapódik. A szemembe néz – az egyik szeme fekete, a másik arany.

– Ó, szia, Isola!

– Ne mondd, hogy szia, és ne mosolyogj úgy, mintha épp vacsorázni készülnénk. – A sárkány tetemére mutatok.
Az egyetlen ok, amiért a térdem nem remeg, és nem vagyok megdermedve a sokktól, az a hatalmas lyuk a sárkány mellkasán. Apám talán nem sokat beszél, de a találmányaival épp eleget elmond. – Mit csinálsz?

– Kutatok. – Megpaskolja a táskáját.

– Ó, sárkányok égette pokol, anya, a sárkánytetemből lopás a legszigorúbban tilos Vinguardban. – Tudom, hogy hiába mondom neki. Ő is egész életében itt élt, átesett a beavatáson, a földgondozók céhében dolgozott, és a Hit uralma alatt él. Anya minden törvényt ismer, de néha úgy érzem, listát készített belőlük, hogy melyiket szegje meg legközelebb.

– Honnan tudhatnám, ha nem nézhetem meg? – Megvonja a vállát, és visszafordul a tetemhez. – Ritkán jutok ilyen frisshez. Általában ilyenkor már vörös köpenyek kavarognak körülötte.

– És biztosan most is fognak, bármelyik pillanatban itt lehetnek. – Megfogom a könyökét, Lucan képe villan át az agyamon. Ő is közel van. – Mennünk kell.

– Rendben. – Sóhajt, mintha én lennék teljesen észszerűtlen. – Még egyvalamit meg kell csinálnom.

– Nincs több. Most. – Megrántom a karját, és az éjszakára szőtt gondos terveim szertefoszlanak. A remény a szemem láttára oszlik szét. Még ha tudtam is, hogy nem lehet engem megmenteni, reméltem, hogy talán tehetek valamit, bármilyen rövid is legyen az életem, hogy valóban segítsek Vinguardon. Ahelyett, hogy hamis reményt keltenék, majd meghalnék egy lovag tőre által.

– Meg kell néznem a pikkelyek alatt. – A pikkelyeket a másik irányba húzza, mintha egy macska szőrét simogatná félre. – Nincs nyoma Átokpornak… Tudod, mit jelent ez? A sárkány nem termel Átokport, tehát ők valóban olyan lények, akik…

– Magyarázd el nekem az egészet nálad. – Ezúttal olyan erősen húzom, hogy egy lépéssel eltávolodik a sárkánytól. – Mennünk kell, mert nekem tényleg…

A lovagok lámpásainak fénye visszatükröződik a nedves utcákon, és megvilágítja anya csizmája körül a sötét sárkányvérfoltot. Még ha el is menekülnénk, megtalálnának minket. A sárkányvér foltjai rosszabbak, mint a tinta. Anya csizmája nyomokat hagyna maga után, és a vörös foltokat sosem lehetne kiszedni.

– Állj!

Megdermedek.

– A Hit parancsára… – Egy ismerős alak lép előre, háttérben a lovagok lámpásai világítanak. Apró villámok táncolnak a vállát takaró, ezüst páncél körül, kiemelve a haja ismerős, vörös árnyalatát. Emlékszem arra az éjszakára, amikor apám jeleket vésett a lemez aljára. – Ó, Valor szerelmére. Isola?

– Szia, Marius! – üdvözlöm Saipha apját halvány mosollyal. Sikerült, Saipha. Apádnak sikerült megtalálnia anyát.

Marius tekintete anya csizmájára esik. Látja, milyen közel voltunk. Olyan mélyet sóhajt, ahogy azt apámtól várnám, majd azt mondja: – A törvény az törvény. Tartóztassátok le őket!

6

Anyával egy lehangoló várószoba két oldalán ülünk, a Vinguardban mindenfelé álló, kisebb tornyok egyikében.
Ez nem a Fal része, olyan lovagok őrzik, akik nem teljesítették a falon járőrözéshez szükséges próbákat, a városban nyújtanak segítséget, amikor egy sárkány lecsap – mint ma este. És ez egyben a fogda is, amíg a Hit ítéletet nem hoz Vinguard törvényei alapján – szintén pont, mint épp most.

Megmozdulok. A bilincs belemar a csuklómba, kényelmetlen, de jelenleg a szék a legkellemetlenebb. A kőpadló talán puhább lenne.

Az egyetlen, ami még ennél is rosszabb, itt van pont előttem… Amint ez megfordul a fejemben, a szoba sarkába pillantok, és elszégyellem magam. Anyám élete nem volt könnyű. És jót akar, tudom.

Nagyot sóhajtok. Legalább senki sem fedezte fel a zsebembe csúsztatott üvegcsét, amelybe az Átokport gyűjtöttem. Marius megkímélte az Újjászületett Harcost a megalázó motozástól. Legalább valami, ami jól alakult a Fal óta.

– Sajnálom – motyogja anya.

– Semmi baj. – De, amúgy igenis baj. – Tudom, miért tetted.

– Olyan nehéz, Isola, hogy ilyen közel van az ember az áttöréshez, és mégis tudja, hogy kifut az időből. – Hátrahajtja a fejét, a falnak támasztja, és a mennyezetet bámulja. – Remélem, te soha nem fogod így érezni.

– Tudom, milyen érzés, amikor kifutsz az időből – suttogom. A sors kegyetlensége, hogy tizenkét évesen támadt rám a sárkány. Elég fiatal voltam ahhoz, hogy örökre megváltozzon az életem. Elég idős, hogy emlékezzek, milyen volt az életem, mielőtt a szemem aranyszínűvé változott, és a Hit kijelentette, hogy én vagyok az Újjászületett Harcos, Valor, a legendás Sárkányölő, aki visszatért, hogy megölje az Idős Sárkányt és helyreállítsa a világ egyensúlyát.

Papíron nagyon költői. A történetek gyakran azok, mintha megpróbálnák jóvátenni, hogy a való világ zűrzavaros, csúnya és bonyolult.

– Hogy érted ezt? – Anya csakis rám figyel. Érti, milyen súlyosak ezek a szavak.

– Én… – Évek óta úgy érzem, elátkozott vagyok. Valóban így van? Most nem kérdezhetem meg tőle. Az Újjászületett Harcost és az anyját kihallgatásra vitték? Ha én lennék az egyik Kegyes Lovag, aki az ajtó másik oldalán őrködik, az ajtóhoz tapasztanám a fülem. – A beavatás holnap kezdődik.

A Kegyelem nagytemplomának tornyait díszítő faragott lovagszobrok is többet mozognak, mint anya, amikor szóba hozom a beavatást.

– Ne…

– Ne aggódj. Nem fogok habozni – szakítom félbe sietve és hangosan, ránézek, és az ajtó felé biccentek.

Anya uralkodik magán, a szemében harag villan, égő pokolként lángol, amikor az ajtó hirtelen kinyílik, és Darius atya jelenik meg.

Pont időben.

A főpap nem sétál, hanem tekintélyesen lebeg. Két hosszú lépés, és vékony, magas alakja ott áll közöttünk, pengeéles orra felett ítélkező pillantást vet rám, anyámra pedig nyílt megvetéssel néz. Gondosan nyírt bajusza megrezzen, miközben kék és aranyszínű szeme csalódottan végigmér. Ahogy várható volt, Lucan is bejön utána, és a tőlem távolabbi sarokban, az ajtó bal oldalán támaszkodik meg.

Lefogadom, hogy miután kicsúsztam a kezéből, egyenesen a főpaphoz ment. Valószínűleg már félúton voltak ide, amikor a Kegyes Lovagok megtalálták őket, és értesítették a letartóztatásunkról.

Nem kellene meglepődnöm, de mégis meglepődöm, amikor belép még valaki: apám. Még mindig a Hit vezetőinek sárkányvérvörös ruháját viseli. Vajon milyen hivatalos minőségében volt jelen, amikor a sárkány támadt, tűnödöm el, mert a szeme alatti karikák sötétebbek a szokásosnál. Sötétbarna hajába mintha több ősz szál vegyülne. Gyakran dolgozik éjszakába nyúlóan a laboratóriumában. De ez most más… több, mint fizikai kimerültség, mintha valami nyomná a lelkét.

– Megmagyaráznátok, mi történt? – kérdezi tőlünk a főpap, amint bezárul az ajtó. De a figyelme kizárólag rám irányul.

– Én csak… – kezdi anya.

– Engem óvott – vágok közbe sietve. Bármilyen magyarázatot is találna ki anya, az nem lesz olyan jó, mint az enyém. Ránézek, próbálom elmondani a tekintetemmel: Hadd védjelek meg! Lehet, hogy nem én vagyok az igazi Újjászületett Harcos, de amíg a főpap ezt hiszi, addig ezt fogom használni, hogy megvédjem, akiket szeretek. És pontosan tudom, mit akar hallani a főpap. – Amikor a sárkány leszállt, éreztem a vonzást – szinte mintha az Örökfény vonzott volna –, és oda kellett rohannom, hogy megtámadjam.

A főpap szeme felcsillan. Senki más nem veszi észre. De engem arra emlékeztet, ahogy a sárkány a zsákmányára tekint. Mohó és brutális.

– És mi van most az Örökfény vonzásával?

– Elmúlt, amikor a sárkány elpusztult, és a fenyegetés megszűnt. – Túl betanultnak hangzanak ezek a szavak? Azóta forgatom őket a fejemben, amióta Marius idehozott minket.

A főpap csettint a nyelvével.

– Kár. De a beavatáson, majd utána a Kegyes Lovagok között lesz időd, hogy csiszold a képességeidet, mint újjászületett nagy vadászunk. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan sikerülni fog. – Úgy beszél, mintha nem próbálta volna hat évig minden nap kinyerni az erőt a csontjaimból a gyakran brutális kiképzés során.

Felemelem a kezem, ahogy közeledik a nehéz kulccsal. Ahogy leveszi a bilincsemet, megkérdezem:

– És anya?

Egy pillanatig habozik, már arra számítok, hogy nemet mond. Vinguardban a törvénysértőket nem tartják sokáig fogva. Ha bűnösnek találják őket, Alsóváros kőbányáiba küldik őket dolgozni, a Kegyes Lovagoknak fejtenek követ, akik azt a fal javítására használják. Vagy kivégzik őket.

És tudom, melyiket választaná anyának a főpap.

De végül felé fordul, és kinyitja az ő bilincsét is.

– A jövőben nem kell aggódnod. Az Újjászületett Harcos megvédi magát. Vagy a Hit és a Kegyes Lovagok fogják megvédeni. Nyugodtan alhatsz – mondja neki, baljóslatúan halkan. De amit valójában mondani akar, az az, hogy „Tartsd magad távol a Hit kedvenc jelképétől, te eretnek! Csak azért vagy még életben, mert rosszul festene, ha megölnénk az Újjászületett Harcos anyját.”

Egy pillanatra ökölbe szorítom a kezem. De amint ezt megteszem, érzem, hogy valaki rám néz. Lucanra pillantok. Nem kerülte el a figyelmét.

Ezt jelenteni fogod? – kérdezem a tekintetemmel. Ha Lucan látja is, nem reagál.

Az ajtó felé indulok, apámra pillantok, amikor elhaladok mellette. Fáradt arckifejezése nem változik. Nem mozdul meg, hogy megöleljen. De a szeme csupa aggodalom és együttérzés… legalábbis irántam. Anyának semmit sem mutat.

Ahogy nőttem, egyre könnyebb lett elfogadni, de még mindig nem értem, hogyan lehet, hogy húsz évig szerette anyát, majd idegenné vált számára. Tudom, milyen bonyolult személyiség az anyám. De apám is tudta, amikor egy saját készítésű gyűrűvel megkérte a kezét, amelyre egy pecsét volt vésve, és amelyet anya a mai napig őriz.

Az eső már nem esik, amikor kilépünk a toronyból egy kis térre. A holdsarló karomként mar az égbe, halvány fényét visszaveri a nedves, sötét város. Elég későre jár, a lámpák kialudtak, a redőnyöket lehúzták, hogy ne vonzza a fény a sárkányokat.

Nem mintha ez bármit is segítene… A sárkányok akkor támadnak, amikor akarnak. Évről évre egyre gyakrabban.

– Elbúcsúzom anyától – közlöm apámmal és Lucannal, hangomban egy kis kihívás cseng. Talán azért, mert a főpap ott maradt, hogy beszéljen a toronyban őrködő Kegyes Lovagokkal. Biztos vagyok benne, hogy megfenyegeti őket, hogy ne terjesszenek pletykákat a Hit értékes Újjászületett Harcosáról.
A puszta gondolatra is düh cseng a hangomban. – Csak egy perc.

Egyikük sem állít meg, átvágok a téren, ahol anya vár a lakásához vezető utcán.

– Sajnálom – mondja újra. – Tényleg azt terveztem, hogy a gyűlés előtt egy jó vacsorával várlak.

– Tudom. – A zsebembe nyúlok, megmarkolom az üveget, úgy fordulok, hogy apám és Lucan ne lássák, mit csinálok.
A másik kezemmel megfogom anya csuklóját, az üveget a tenyerébe csúsztatom, és rácsukom az ujjait. A szeme elkerekedik, ajka kissé szétnyílik. Az üveg látványától hideg fut végig a hátamon, ahogy eszembe jut az Örökárnyék és az Örökfény szorító, fojtogató érzése, ahogy összezárulnak körülöttem. – Nem volt teljesen elvesztegetett este. Ezt neked hoztam.

Anya pillantása apára és Lucanra villan, majd gyorsan zsebre teszi.

– Isola…

– Tudom, hogy ezért rohantál a sárkányhoz. Mármint, ez volt az egyik ok. – Halványan mosolygok. – Nézd, nekem már talán késő, de kérlek, fejezd be a kutatásodat, anya. Próbáld meg kideríteni, mi is valójában a Csapás, és hogyan lehet megszüntetni.

– Neked már késő? – ismétli halkan, a homlokát ráncolva. Megérinti az arcomat. – Hogy érted ezt, drága kislányom?

– Anya, én… már nem vagyok gyerek. – A torkom elszorul, és nem a körülöttünk lebegő varázslattól. Nem a Csapás miatt. – A legtöbb embernek nincs szüksége tinktúrákra ahhoz, hogy ne legyenek fájdalmai.

A keze a zsebén pihen, ahova az üvegcsét tette. De tudom, hogy mindketten egy másik üvegre gondolunk: egy kis fiolára, amelyben az a titokzatos folyadék van, amit csak anya tud elkészíteni. Egy gyógyszer a fájdalmakra, a remegésre és az izzadásra. Valami, ami egy kicsit megnyugtatja az elmémet és a szívemet. Ami lehetővé teszi, hogy pecsétek közelében legyek anélkül, hogy le akarnám tépni a bőrömet.

– És tudom, hogy az érzéseim nem azért vannak, mert én vagyok az Újjászületett Harcos. Ha az lennék, mostanra már varázsjelek nélkül is vonzani tudnám az Örökfényt. – A lábujjaimat bámulom, és igyekszem visszatartani a könnyeimet. Elég sok éjszakát sírtam már emiatt, és attól sosem lett jobb. Felszegem az állam, és mosolyt erőltetek az arcomra, bár a legkevésbé sem vagyok vidám. – Ami azt jelenti, hogy el vagyok átkozva. Ugye?

Anya arca elborul. Ráncok jelennek meg a szája sarkában, a két szemöldöke között, a szeme körül.

– Isola…

– Semmi baj – mondom gyorsan, mert a vágy, hogy megnyugtassam, legyőzi a félelmemet. Annak ellenére, hogy mindketten tudjuk, hogy ha átok ül rajtam, az a halálomat jelenti. Ami hamarosan bekövetkezik. – Már egy ideje rájöttem.
Te tinktúrákat készítesz, hogy enyhítsd a mellékhatásokat. Talán annyira fogékony voltam az átokra – bármi is az –, hogy hamarabb jelentkezett. A szemem aranyszínűvé vált, de soha nem keskenyedett csíkká. Talán a tinktúráid valóban megakadályozták a további átalakulást. De ha bezárnak a kolostorba a beavatásra, nem fogok hozzájutni. Akkor valószínűleg átváltozom. De ma meg akartam szerezni neked, amit tudok. Talán nekem már túl késő, bármilyen gyógymódot is találsz. De ott vannak a következő generációk, akiknek szükségük van rád, szóval kérlek, ne add fel a kutatást. Én… bárcsak többet segíthettem volna, többet tehettem volna érted és Vinguardért.

Hirtelen magához húz, és úgy szorít, mintha ez lenne az utolsó alkalom. Mintha ez lenne a búcsú. Felnézek a karomholdra, elmosódott a könnyeimtől, amelyeket olyan keményen próbálok visszatartani.

– Eljuttatok neked a gyógyszerből. Nem hagyom, hogy megöljenek – suttogja, a szavai olyan erősek és élesek, mint egy Kegyes Lovag tőre.

– De… – A kolostor három hétre le lesz zárva a beavatásra, és azoknak, akik bent vannak, nem lehet segítséget nyújtani, gondolom, de ezt nem mondhatom ki.

– Legyen hited, Isola.

– Te nem szoktad a hitvallást idézni – nyögöm ki gyenge nevetéssel.

– Ne bennük higgyél. Magadban. Sokkal erősebb vagy, mint gondolnád. De ott bent rettenetes dolgokat fognak veled tenni… olyan szörnyűségeket, amiket soha nem lehet megbocsátani, és azt fogják mondani, hogy ez normális. Ne hagyd, hogy győzzenek.

– Isola. – A főpap szigorú hangja olyan, mint egy baltacsapás, ami szétválaszt minket. Utálom, hogy ösztönösen elhúzódom anyától a hangját hallva. Anya szomorúan mosolyog. Nemcsak én küzdök a könnyeimmel, és ettől még rosszabb az egész.

– Isola – ismétli apám, sokkal szelídebben. – Pihenned kell a holnap előtt.

Még mindig anyát nézem. Ő halványan bólint. Nem akarok beszélni. Úgy érzem, ha nem teszem, akkor az idő nem halad tovább. A holnap soha nem jön el. Örökre itt ragadnék, de életben lennék.

– Jobban szeretlek, mint az Örökfényt – mondom ki végül suttogva a búcsúnk első felét.

– Jobban szeretlek, mint a világ összes fényét – fejezi be anya, majd eltűnik Vinguard sötét utcáin.

Csak akkor jövök rá, amikor már visszafelé tartok a téren át, hogy valójában nem válaszolt a kérdésemre – nem erősítette meg, hogy átok ül rajtam. Valószínűleg túl kegyetlen lenne ezt elvárni tőle. Melyik anya tudná könnyedén bevallani a gyermekének, hogy szörnyeteggé fog változni, és meg fog halni?

– …és holnapra kész lesz? – Alig hallom, ahogy a főpap felteszi a kérdést apámnak, amikor odaérek. Lucan távolabb áll. Gondolom, elküldték.

– Igen – válaszolja apám.

Ahogy közeledem, elhallgatnak. Nyilvánvaló, hogy a beavatásról beszélnek, ezért nem kérdezek rá. Úgysem mondanák el. Annyit tudok csak, hogy bármit is készített apám, az nem lesz jó nekünk, akik három hétre be leszünk zárva.

Apám arca kifejezéstelen, ahogy azt megszoktam, miközben hazafelé sétálunk. Szerencsére a főpap és Lucan is elindultak másfelé. Ha a beavatásnak van előnye, akkor az az, hogy nem kell végighallgatnom a korholást.

Ahogy átlépjük a küszöböt, halkan odasúgom apámnak:

– Jó éjszakát!

Mindenki alszik már. Tudom, hogy bár pihennem kellene, nem fogok tudni elaludni.

Amint felkel a nap, végre eljön a gyűlés napja, és megkezdődik a beavatás.

7

A beavatásnak saját egyenruhája van. Egy egyszerű, sötétszürke gyapjúnadrág – strapabíró és szinte mindenhez illik. Hozzá bő, puha, fehér vászoning, hosszú ujját a könyökömig feltűröm. A gallér ejtett, de nem túl mély a kivágás. És egy bőrmellény tartozik hozzá, csodálatosan magas nyakkal. Nem kell mutogatnom a sebem tetejét.

Megcsodálom magam a tükörben. Vinguardban általában születésnapokra vagy más fontos eseményekre szokás új ruhát kapni. Itt szűkösek az erőforrások, és mi nem pazarlunk. Újjászületett Harcosként szerencsém van, többet költhetek ruhákra, mint a legtöbben, de ez a mostani öltözet más, mint amiket a főpap adott rám. Bár a beavatást a Hit, és azon belül főpap felügyeli, a ruhák nem úgy lettek tervezve, hogy kiemeljenek a tömegből, ezért tudom, hogy nem Darius atya választotta őket. Ezek az enyémnek érződnek… még így is, hogy valójában egyenruha.

Ha már végem kell legyen, legalább nem az ő játék babájának öltöztetve halok meg, gondolom keserűen. Inkább lennék meztelen, ha nem lenne más választásom. De ez az egyenruha sokkal jobb.

Lucan képe villan át az agyamon, csontig átázva a nehéz papi ruhájában. Neki is lesz néhány olyan hete, amikor nem kell a főpap parancsait teljesítenie. Mintha ez számítana neki. Haragszom magamra, amiért egyáltalán eszembe jutott Lucan. Biztos vagyok benne, hogy imádja a Hit egyenruháját, tekintve, mennyire élvezi a főpap által ráruházott hatalmat.

Kopogás hallatszik.

– Isola? – Marie az, a nevelőanyám. Megkönnyebbülök, hogy nem az apám jött. Még mindig fogalmam sincs, mit mondjak neki a tegnap este után.

– Gyere be!

Kinyitja az ajtót, de nem lép be. Marie csak három éve része az életemnek, ezért nagyon is ügyel a határok betartására. Ezért még jobban megkedveltem, pedig eleve is nagyon rokonszenvesnek találtam.

– Jól nézel ki – erőltet mosolyt az arcára. Látszik, hogy erőlteti, mert a szeme sarkában nem látok ráncokat. Aggódik értem.

– Úgy nézek ki, mint minden más jelölt. – Gondolom. Soha nem láttam a beavatás megnyitóját. Csak Vinguard teljes jogú polgárai vehetnek részt a gyűlésen.

– Az olyan rossz? – A kérdés többrétegű. Marie talán nem tud mindent rólam, de eleget észrevesz. Valójában azt kérdezi, hogy nem próbáltam-e beolvadni a tömegbe minden egyes nap a támadás óta.

– Egyszerűen így van. – Megvonom a vállam, és nem mondok többet. Ha többet mondanék, az már árulásnak tűnne, és bár nem nevezném Marie-t fanatikusnak, hűséges a Hithez.

– Feltűzzem a hajad?

– Kibontva hagyom. – A főpap jobban szereti, ha a vad, hollófekete fürtjeimet megszelídítve hordom, ezért ha tehetem, leengedem a hajam. Ráadásul… anyára emlékeztetnek a tincsek.

– Tudod, szerintem a leengedett haj áll a legjobban neked. – Marie mosolya most őszintébb. – És így egy kicsit több időnk marad a reggelire.

Marie után megyek, de a lábujjaim megakadnak az ajtó küszöbén. Utolsó pillantást vetek a szobámra – nézem, ahogy a porrészecskék lebegnek a napfényben. A kő hűvös illata.
Az ágyamon a nehéz prém, amit két évvel ezelőtt apától kaptam a születésnapomra. Talán Saipha használhatná, ha én már elmentem… Bárcsak megkérhetném Marie-t, hogy adja oda neki, de az azt jelentené, hogy beismerem az átkot. És akkor akár azt is mondhatnám: Öljetek meg most. Kegyelmezzetek.

A torkomban gombóc nőtt az emlékektől, mély sóhajjal kifújom őket, és búcsút intek az otthonomnak.

– Jó reggelt! – Marie fia, Callon, a tűzhely mellől üdvözöl minket, amikor belépünk a zsúfolt konyhába. Göndör haja melegebb árnyalatú barna, mint Marie-é, akié már kezd őszülni, éles kontrasztot alkot a sötétbarna bőrével, pedig még alig-alig középkorú. – Pirítós és gomba. Valami kiadós, mielőtt a következő három hétre a beavatás zabkásájára fanyalodnál.

Alig emelem fel meglepetésemben a szemöldököm, Marie máris csendre inti.

– Ne mondj részleteket!

A polgárok titoktartási esküt tesznek, hogy nem beszélnek arról, mit éltek át a beavatáson. Azt mondják, azért, hogy senki se tudja elrejteni az átkot azzal, hogy előnyt szerez a próbákon, de szerintem a Hit egyszerűen csak szereti, ha az emberek tudatlanok és nincs a kezükben semmi hatalom.

– Ha azt mondom, hogy az étel szörnyű, az aligha számít olyan tippnek, ami előnyt jelentene neki – húzza fel a szemöldökét Callon.

Amikor leülök, kétadagnyi ételt halmoz a tányéromra.
A mostohatestvérem három éve a város egyik legjobb kőművesének tanítványa. De esküszöm, hogy szakácsnak kellett volna mennie.

Ráveszem magam az evésre, bár az idegesség elnyomja az étel ízét.

– A beavatás nem is olyan rossz – mondja Callon megnyugtatóan két falat között. – Mindent nagyon ijesztővé tesznek, de rettentő ritka, hogy valakit sárkányátok sújt. A próbák nehezek lesznek, de egyben lehetőséget is nyújtanak arra, hogy megmutasd magad a céheknek és jó mestereket találj, úgyhogy próbáld meg élvezni őket.

– Callon – inti újra a fiát Marie.

– Anya, nem csalás, ha azt mondom neki, hogy minden rendben lesz. Minden mást már tud.

Marie felsóhajt, és a helyére simítja elszabadult tincseit.
Ő a törvényt betűről betűre követi, szerintem részben ez az oka, hogy apám beleszeretett. Ő is ilyen szigorú.

És ha már róla van szó… Apám lép be a szobába. Vet rám egy gyors pillantást, és egyszerűen csak ennyit mond:

– Indulnunk kell.

– Most? – Egy újabb falat olajjal meglocsolt pirítóst tömök a számba. Callon ma reggel elővette a pelyhes sót – kétségtelenül csakis az én kedvemért –, és minden falat kellemesen ropog, mintha vékony jégrétegek törnének össze a fogam alatt. Nem hagyok egy morzsát sem.

– Hozzá sem nyúltál a reggelidhez– mondja Callon csüggedten apának.

– Majd lesz rá alkalom másik reggel. Ma különleges nap van, és nem késhetünk el. – Mielőtt még valami kifogást vagy halogatásra okot adó ürügyet találhatnék, máris felállít a székről, és kivezet az ajtón. Ösztönösen magamhoz akarom venni a táskámat, mielőtt elhagyom a házat. De ma nem. Csak a ruhámat vihetem.

– Ott találkozunk – mondja Marie. Apám hálás pillantást vet rá, majd kikísér az ajtón, és a Rend egy szörnyű kocsijához vezet. Ezek a kocsik túlságosan díszesek és teljesen feleslegesek Vinguardban. Nagyon kevés olyan út maradt, amely elég széles ahhoz, hogy elférjenek – lakóépületek épültek a helyükön –, így sokkal gyorsabb mindenhova gyalog menni. Ez is olyasmi, ami azt üvölti: Nézzétek, milyen más vagyok! Utálom.

– Ideges vagy? – kérdezi apa, amikor leülünk a kocsi fullasztó, bársonyos belsejében.

– Egy kicsit igen, bevallom. – Fészkelődök. Ugyanez a kocsi szokott elvinni a főpaphoz a képzésekre, de ma mintha tüskéken ülnék.

Egy villanásnyi Örökfény, a kerekek forogni kezdenek alattunk, és a kocsi elindul. Erre pazarolni a Vinguard biztonságát adó erőt!

Apám büszkén beszél tovább.

– Kivételes leszel. Te vagy az Újjászületett Harcos. Ez a valódi sorsod kezdete. A tegnap este jel volt.

– Mi van, ha… – Nem tudom befejezni a mondandóm. Apám felemeli a kezét, megállít.

Tudja, mit akarok mondani, mielőtt befejezném a mondatot. Mi van, ha nem vagyok az a hős, akinek mindannyian hisztek?

– Ezt már megbeszéltük – rázza meg a fejét. – Mindig készen állsz arra, hogy megkérdezd, mi van, ha nem vagy az.
De mi van, ha te vagy az Újjászületett Harcos, Isola? Miért nem hagyod, hogy azt súgja az ösztönöd, hogy hidd el, igaz lehet, ahelyett, hogy küzdenél ellene?

Ez tetszene neked, ugye? De lenyelem, nem mondom ki. Ehelyett azt kérdezem: – Nem gondolod, hogy kényelmes, hogy az emberek kezdték elveszíteni a hitüket a hitvallásban, és aztán hirtelen megkapják a legendás harcosukat és mindazt az elismertséget, ami ezzel jár?

– A szemed – mondja apa, ezzel az egyszerű ténnyel próbál elhallgattatni. Az egyik arany szeme ragyog, de én a másikra figyelek. A támadás előtt ugyanolyan szemem volt, mint az ő megmaradt barna szeme.

– A támadás után egyedül maradtam. – A szavak keserűek és kemények. – Velük. Eszméletlenül. A főpap maga is megváltoztathatta a szememet, és senkinek sem kellett szólnia róla. – A Hit, és azon belül a főpap felügyeli az aranyozást.

Apám hátradől, nyilvánvalóan megdöbbenti, hogy egyáltalán felvetettem ezt.

– Az aranyozást, a kapcsolatot a Forrással csak a beavatás után adják meg – miután megbizonyosodtak arról, hogy a jelölt nem átkozott.

– Darius atya a saját szabályait követi.

– Az aranyozástól csak az egyik szem lesz más színű.

– A főpap sok mindent titokban tart. – Amit láttam, az csak a kis része. – Ki tudja, mire képes még, amit nem mond el nekünk?

– Mikor lettél te ilyen kiábrándult? – ráncolja a homlokát apa. – Anyád…

Nem akarom hallani. Utálom, amikor apám úgy viselkedik, mintha a főpap lenne minden, pedig az az ember csak elvett tőlem.

– Ha kiábrándult vagyok, annak az lehet az oka, hogy te meggyőzted a tanácsot, hogy vegyenek el anyától tizenkét éves koromban. – A válásuk után nem is találkozhattam vele bármikor, de idén már igen, amikor betöltöttem a tizennyolcat. Magamhoz szorítom a kabátot. Kapaszkodom a tompa fájdalom maradványába, amit csak anya tinktúrái tudnak enyhíteni. Az orvosság, amit nem kaptam meg.

Sárkányok égette pokol, remélem, hoz belőle a gyűlésre. Ha nem, nem tudom, hogyan fogom túlélni a következő három hetet.

Apám tekintete hideg és távolságtartó. A legtöbben nem tudnák ezt megkülönböztetni a szokásos közönyös arckifejezésétől. De én igen.

– Anyád… Isten áldja meg. Veszélyt hoz magára. Tudom, hogy nem akarsz hinni nekem, amikor ezt mondom…

– Akkor ne mondd! – szakítom félbe újra. Összenézünk, és én kifújom a levegőt. – Csak… ne.

Ez egyszer enged nekem. Csend telepedik ránk, nehéz, de olyan törékeny, mint az ólomüveg a Kegyelem nagytemplomának régi ablakaiban. Ugyanolyan veszélyesnek tűnik összezúzni. Csak a kocsi nyikorgása meri megtörni – a fa nyög, mint a megterhelt csontok –, mintha még a kerekek is éreznék, hová visznek engem. A sebem viszket, élesen és hirtelen, fantomszerű fájdalom emlékeztet a karmokra és a tűzre.

A kerekek minden fordulatával a viszketés egyre rosszabb lesz, mintha emlékeztetni akarna rá, hogy egyre közelebb jutok a halálomhoz.

8

A kis kocsi ablakán át bámulom a várost. A távolban megpillantom a Kegyelem tornyát, a Kegyes Lovagok otthonát.
Ez a legmagasabb épület, még a falból kiemelkedő bástyáknál is magasabb. Mintha egy kard nőne ki a földkéregből, a hegye az égre mered. Minden ablaka kilátópont. Az újonnan épített tornyokból ágyúk nyúlnak ki – kissé világosabbak, mint a sokkal régebbi, sötétszürke kő –, amitől az egész kicsit úgy fest, mintha tüskés lenne.

A lábánál áll egy épület, amely csak egyszer egy évben nyitja meg kapuit azok előtt, akik nem a papság tagjai: a kolostor.

A kocsi megáll, és az Örökfény hulláma, amely mozgás közben körülvett minket, eloszlik. Tömeg gyűlt össze. A gyűlés életünk egyik legfontosabb szertartása – büszkeség és félelem övezi. Bár a gyomrom mélyén rossz előérzet bujkál, hogy nem csak a kolostor újbóli megnyitása miatt gyűltek ide ennyien.

A félelmem beigazolódik, amint kilépek a kocsiból. Darius atya már vár rám. Nedves ujjai szorosan megragadják a kezemet, ahogy „lesegít” a kocsiból. Moraj hallatszik, sőt taps is, a körülöttem lévők tekintete rám szegeződik, egyetlen arany szemük megcsillan, mintha természetes színek tengere hullámozna körülöttük. A főpap felemeli a kezemet, mintha már puszta létezésemmel is diadalt arattam volna.

Megint taps.

Ez a legrosszabb. Soha nem gondoltam volna, hogy várni fogom, hogy megkezdődjön a beavatás. Feszült mosolyt erőltetek magamra. Kötelesség, emlékeztetem magam, és egy kicsit kiegyenesedem, ez a kötelességem.

Legalábbis addig, amíg a benned élő sárkány át nem veszi az uralmat.

Apám is kiszáll, elkísérnek a beavatásra váró jelöltek sorának végére. Úgy tűnik, ezúttal körülbelül harmincan vagyunk. Kevés a gyermek a sárkányok és a Csapás ostromolta városban. Hála Valornak, kihagyják a felhajtást, nem kísérnek a sor elejére.

– Sok szerencsét! – A főpap elengedi a kezem, hogy apám még egyszer, utoljára szorosan megölelhessen. A háta mögött ott áll Marie és Callon. Nem vettem észre, hogy megérkeztek. Biztos nem sokkal utánunk indultak el, és gyalogosan rövidebb úton jöttek. A főpap hozzáteszi: – Bár nem lesz rá szükséged.

– Köszönöm – suttogom, miközben apám elenged, és én megpróbálok bátor mosolyt erőltetni magamra. Idegen ez a mosoly az arcomon.

– Bárcsak valami melegebb ruhában küldhetnélek oda. – Marie megszorítja mindkét kezemet. Én halvány, de hálás mosollyal viszonzom a gesztust. – A tél hamarabb itt lesz, mint gondolnánk.

Kétlem, hogy adnának nekünk itt melegebb ruhát.

Szerencsére a beavatás szinte mindig véget ér az első hó előtt.

– Semmi baja nem lesz. – Callon előrelép, kitárja a karját, és olyan szorosan magához ölel, hogy felszisszenek. Ez nem jellemző rá, de rájövök, miért teszi, amikor a fülembe súgja: – Vörös lépcső, fekete sárkánypajzs…

Elhallgat, kissé elfordítja a fejét. Egy ismeretlen nő halad el mögöttünk, egy másik jelöltet ölel meg, Callon megvárja, amíg elmennek, csak akkor folytatja.

– …ott van az étel. A számszeríjállvány mögött van egy biztonságos búvóhely. A negyedik emeleti műhely ablaka is jó. A párkány szélesebb, mint gondolnád. – A szavak olyan sietve hangzanak el, hogy szinte összefolynak. Amikor elenged, széles mosoly ül az arcán, mintha semmit sem mondott volna.

Megdöbbenek. Callon kockázatot vállalt azzal, hogy a beavatásról beszélt nekem. Évek teltek el azóta, hogy ő átesett rajta, és minden megváltozhatott… Mégis, a gesztusa melegséggel tölti el a szívemet, és némi reményt ad, hogy ha nem vagyok átkozott, talán minden rendben lesz. Kevés az esély, de nem lennék Vinguard szülötte, ha nem reménykednék.

Mosolygok, mintha mi sem történt volna.

– Hiányozni fogsz – mondom.

Ő értőn bólint.

Megfordulok, természetesen arra számítva, hogy anyát ott találom. De Callon mellett szinte szándékosan egy üres hely van. A fejemet forgatom, keresem, merre lehet. Nem lehet, hogy nincs itt… Nem hagyná ki ezt. Azok után biztos nem, ami tegnap este történt. A torkom összeszorul. Azt mondta, hoz nekem tinktúrát. Biztos voltam benne, hogy itt lesz. Három hétre bezárnak. Most vagy soha.

Keresgélés közben a tekintetem a főpaphoz ér. Még mindig a közelben álldogál. Aranyszínű szeme úgy ragyog, mint Alsóváros mélyén a Forrás fénye. Látom az arcán az elvárást, egy izma sem rezdül, mégis elszakít a családomtól. Ismét eljátszom a szerepemet. Nem rezzenek össze, amikor két kezével átfogja az arcomat. Lenyelem a hányingert, ami minden alkalommal felkúszik a torkomba, amikor megérint.

Térdre borulok előtte, mert tudom, hogy ezt kell tennem. Mert ezt várják tőlem – ezt tanították nekem. És mert nem vagyok bolond. Vinguard máris a nagy Valor újjászületettjeként tekint rám. És most látják, hogy előtte térdelek.

– Az Örökfény áldja meg vadászunkat! – mondja túlságosan hangosan, amitől összerezzenek. – Tegye erőssé! A Bátorság áldása vezesse és erősítse meg, amikor belép a beavatásra. Teljesítménye emelje fel a Kegyes Lovagok sorába. Mert amikor végzett ezzel a próbatétellel és a kiképzéssel, ő lesz a Harcos, és megszerzi, mi születése jogán az övé. Áldás. Áldás. Áldás.

– Valor áldása – feleli a tömeg nagyja.

A főpap felsegít, és a sor elejére vezet. Pontosan úgy, ahogy nem akartam. Mintha olvasna a gondolataimban, és pont azt tenné, amit a legjobban utálok.

Menet közben látom Saiphát, sokatmondó pillantást vet rám. Lehet, hogy Újjászületett Harcosként szurkol nekem, de nem helyesli a főpap színpadiasságát, mert tudja, hogy ez mennyire zavarba hoz. És látta a zúzódásokat, amelyeket a kiképzés során szereztem. Most nem mondhatok neki semmit, mert a jelöltek felvonulásának legelejére állítanak.

Lucan közvetlenül mögöttem áll, és minden erőmmel küzdök, hogy figyelmen kívül hagyjam a jelenlétét. De érzem a tekintetét a tarkómon, miközben az apja felmegy a kolostor hatalmas ajtajának jobb oldalánál épített kő szószékre. Soha nem gondoltam volna, hogy várom majd, hogy hallgathassam a főpapot, de ha a másik lehetőség az, hogy ennek a fickónak a lélegzetvételét halljam a fülemben…

– Üdvözlöm az idei beavatás jelöltjeit! – A tömeg felé int, és azok, akik nem viselik a jelöltek egyenruháját, kilépnek a tizennyolc évesek csoportjából. – Ahogy belekezdtek a következő három hétbe, elkötelezitek magatokat a tanulás, a kiképzés és az imádkozás mellett. Itt, ebben az áldott kolostorban, amely általában a hitvallás káplánjait fogadja be, elmélyítitek hiteteket és kapcsolatotokat Vinguard szívével, a Forrással. Teljes jogú polgárokká váltok. Fel lesztek aranyozva, és a Forrás révén mágikus pecséteket tudtok majd használni. A beavatás Vinguard próbatétele. Itt nincs hová bújni; az átkozottakat megtalálják, és kegyelmet kapnak. Bár óvintézkedéseket hoztunk, Vinguardban senki sem lehet biztos benne, hogy életben marad, még itt sem. Az átok kényszerű eltávolítása pedig szerencsétlen következményekkel járhat. De ezt a kockázatot vállalnunk kell, hogy otthonunk az elkövetkező évszázadokban is biztonságos maradjon.

Erre komor csend telepedik a csoportra. Az élet értékes és ritka kincs Vinguardban. Bármilyen okból is történjen, egy polgár elvesztése tragédia, még akkor is, ha ez elkerülhetetlen egy sárkányfertőzött esetében.

Megpróbálom a lehető legdiszkrétebben megtörölni izzadt tenyeremet a nadrágomban. Ez az. Nincs visszaút… Sárkány vagy sárkányvadász – hamarosan kiderül, melyik a sorsom.

– Most pedig vessétek alá magatokat a próbáknak, hogy kiderüljön, vadászok vagytok-e… vagy prédák. – A főpap felemeli a kezét, és a hatalmas ajtók nyögve kinyílnak, miközben az Örökfény zizegve áthullámzik a rejtett pecséteken.

Megértem, mit kell tennem, és elindulok, alig veszek levegőt. A szívem olyan hevesen ver, hogy szinte szétfeszíti a mellem hegszövetének minden rétegét. Eljött a pillanat. Most derül ki, hogy én vagyok-e a megmentőjük, vagy a legnagyobb szégyenük – végre megtudom, mi történt: vajon a sárkány azért állt meg, amikor megölhetett volna, mert félt tőlem, mert én vagyok Valor… vagy mert én is közéjük tartozom.

Amint beérek a kolostorba, máris szemtől szembe találom magam egy sárkánnyal.

9

A fenevad szája résnyire nyitva. Élesen beszívom a levegőt, a fejem kavarog. De a sárkány tekintete nem ég, és forró lehelete nem csap le rám. A szeme két halott obszidiánkő.

Ez csak egy szobor. Kővé dermedek némi ügyesen megmunkált fémtől. Hogy a sárkányok égette pokolba fogom túlélni a beavatást a Falig és azon túl, ha már egy ilyen lény másolatának puszta látványától is megdermedek a félelemtől? Még akkor is, ha ez az egyik legfélelmetesebb sárkányábrázolás, amit valaha láttam. Halvány színéből ítélve, feltételezem, hogy ez az Idősebb Sárkány.

Egy meleg kéz csúszik a kezembe, és Saipha szemébe nézek. Már eddig is hálás voltam, hogy itt van velem. Most még inkább. A többi jelölt is bejött, Saipha utolért. A szemem Lucan hátára szegeződik, aki most előttem lépked. Őszintén meglepődtem, hogy nem leselkedik a nyomomban.

– Jó a hajad. – Egy tincset a vállam mögé simít.

– Kösz – suttogom. Tudja, mit jelent, amikor kiengedve hordom. – Nagyon örülök, hogy itt vagy.

– Hol máshol lehetnék? – Mosolyogva elengedi a kezem. – Ezt nem tudtam volna elkerülni. Ráadásul semmiért sem hagytam volna ki az Újjászületett Harcos nagy belépőjét.

Felhúzom a szemöldököm.

– Biztos vagyok benne, hogy neked is megvolt a belépőd.

– Apám nem tudott eljönni. – Megrázza a fejét és vállat von. – A falon őrködik. Vinguard biztonsága az első. Tudod, hogy van ez.

– Tudom. – Anyám távolléte jut az eszembe. A szívem máris ki akar ugrani a helyéről. Az orvossága nélkül nem fogom ezt túlélni.

– Lefogadom, hogy te később találkoztál vele, mint én – vet rám oldalról egy pillantást. – Az Újjászületett Harcos sárkányt üldöz, mi? Biztos vagyok benne, hogy már halott volt, mielőtt elengedtelek.

A főpap megszólal, megkímélve engem attól, hogy valami hihető magyarázatot találjak ki, a nehéz ajtók bezárulnak mögöttünk.

– Mostantól hivatalosan is a beavatás jelöltjei vagytok.

A nagy termet vizsgálom, ahova beléptünk. Hat faliszőnyeg lóg a falakon a középen álló sárkányszobor körül, mindegyik egy-egy életnagyságú sárkányt ábrázol, a hímzés olyan aprólékos, hogy az ujjaim sajognak, ha belegondolok, mennyi munka lehetett ez. Darius atya egy keskeny fémerkélyen ül a tető közelében, ide egy csigalépcső vezet fel.

– Három héten keresztül figyelni és vizsgálni fogunk titeket, próbára teszünk, ahogy az inkvizítorok jónak látják, hogy megbizonyosodjunk arról, nem vagytok-e átkozottak, és nem fogtok-e átalakulni az egyik olyan fenevaddá, amelyek földjeinket pusztítják és városunkat támadják. – Darius atya a szoba szélén álló emberek felé int.

Mindannyian fiatalnak tűnnek, legfeljebb három-négy évvel idősebbek nálunk. Rozsdásbarna, merev bőrruhát viselnek, ez nyilvánvalóan a Kegyes Lovagok falakon viselt páncéljának egyszerűbb változata, valamint rövid, kapucnis köpenyt, amely eltakarja arcuk felét. A köpenyük fekete, nem pedig a lovagok és papok által viselt sárkányvérvörös.

Ezüst tőrök lógnak a csípőjükön, a sárkányos markolat elárulja, mik is ezek valójában. Ezek a tőrök olyan halálos méreggel vannak átitatva, hogy még egy sárkányt is megölhetnének – nem mintha valaha is képesek lennének áthatolni a pikkelyeken. De ezek nem sárkányok ellen készültek. Hanem emberek ellen.

Azok, akik körülvesznek minket, ugyan más ruhákban vannak, és fiatalok, de képzett gyilkosok: Kegyes Lovagok, akik mind készen állnak arra, hogy kegyelmet gyakoroljanak, ha valakinek a szeme csíkká keskenyedne. Mert a halál kegyelme jobb, mint az, ha valaki fenevaddá változik.

– Az inkvizítorok feladatain túl itt három nagy próbatétel vár rátok, amelyek segítenek majd titeket Vinguard igazságának megértésében: abban, hogy megismerjétek a titkainkat, teljes jogú polgárokká váljatok, és hasznos tagként csatlakozzatok társadalmunkhoz – magyarázza a főpap. Hát ezért hívják néha hármas próbának a beavatást. – Azok, akik teljesítik ezeket úgy, hogy nem látszik rajtuk az Átok jele, a Forrás elé állnak, és megkapják az aranyozást.

A jelöltek ideges izgalmukban egyik lábukról a másikra állnak.

– A beavatás során előfordulhat, hogy mások is jönnek ide megfigyelni titeket: céhvezetők, papok és természetesen Kegyes Lovagok. Lehet, hogy előadásokat tartanak nektek. Vagy lehet, hogy észre sem veszitek a jelenlétüket. Még ha nem is látjátok őket, tudjátok, hogy figyelhetnek titeket.

Minden jelölt továbbra is a főpapra bámul, de a szemükben új fény csillog. Ez a szikra, mindannyian tudjuk, hogy a tehetségeket kereső céhek és mesterek említésére gyulladt ki, de még inkább izgatja őket a Kegyes Lovagok említése, akik figyelnek és felderítenek. Hozzájuk nem lehet jelentkezni. Csak meghívásra lehet csatlakozni.

– Mindez annak biztosítására szolgál, hogy azok, akik falaink között élnek, mentesek legyenek az átoktól, hozzájáruljanak társadalmunkhoz, és kizárólag Vinguard ügyének fogadjanak hűséget. – A főpap kissé kihúzza magát, fenyegetően. Szavai keményebben, baljósabban hangzanak. – Ne feledjétek: a leghalálosabb sárkány az, amelyik bennünk lakozik.

A bőröm túl feszesnek érzem, mintha hirtelen sárkány méretű izmok és csontok feszítenék. A tenyerem a nadrágomba dörzsölöm, és a közelemben álló többi jelöltre nézek. Az arcukon széles mosoly terül el. Milyen érzés lehet egynek lenni közülük…

– Készüljetek fel arra, hogy a végsőkig mennek, hogy megbizonyosodjanak arról, nem vagytok-e átkozottak. – A főpap végül hangosan mondja ki a következtetését. – És ha jelét látjátok, hogy valaki más átkozott, kötelességetek megnevezni őt, különben árulásnak tekintjük, és mindketten meghaltok. Vinguard egyetlen gyermeke sem rejtegethet sárkányt vagy sárkánypártolót. Valor áldja meg az életeteket, és kegyelme hozzon gyors halált.

Lenyelem a gombócot a torkomban, miközben a főpap leereszkedik a csigalépcsőn, a sarkai kopogása baljóslatú visszhangot ver a hatalmas teremben. Senki sem mozdul, nyilvánvalóan nem tudják, mit tegyenek. Távozására a tekintetem elkalandozik az átriumban, és a hat sárkányos faliszőnyegen állapodik meg.

A szövőmester mindegyiket kísérteties hűséggel ábrázolta, mindegyik a maga sajátos módján támadásra kész.

Ott van a zöld sárkány, amely mérgező köddel árasztja el a levegőt, a szájából sav csöpög. Ez a kép kissé túl élénk az én ízlésemnek.

A lila sárkány, éjféli árnyék, fekete szemmel és olyan üvöltéssel, amelyről azt mondják, hogy őrületet vált ki.

A fürge, ritka ezüst sárkány, pikkelyei mintha kalapált lemezek lennének, mesterséges varázsjelekkel megerősítve, karma éles acél.

Egy kék sárkány, hatalmas karmait jég borítja. Szinte látom magam előtt a viharfelhőket, amelyeket szárnya minden csapása kavar.

A csoport legnagyobb tagja a sárga sárkány, egy szörnyeteg, már a puszta mérete is félelmetes, de a páncélja és gyógyító aurája szinte lehetetlenné teszi a megölését. Ami támadó mágiában hiányzik belőle, azt nyers erővel és védekező képességekkel pótolja.

És a legkisebb, de a legfélelmetesebb. A leggonoszabb sárkány: a réz. A réz szörnyeteg nem más, mint düh és tűz. Ez utóbbi vonzza a tekintetemet minden másnál jobban. A szívem hevesen ver, a sebem viszket, a bőröm hirtelen túl melegnek érzem. Megpróbálom elűzni az emléket, de ekkor Saipha megszólal.

– Vad elképzelés, hogy egyikünk egy lehet ezekből – mormolja.

– Nem valószínű. Évszázadok óta nem volt átkozott a beavatáson. – A szavakat előre bemagoltam. Ezerszer elmondtam magamnak őket, hogy éjszaka aludni tudjak.

Elfordítom a tekintetemet a réz sárkányról, mielőtt megint elragadna az az emlék, amikor az a lény megtámadott azon a napon…

Olyan sűrű a füst, hogy eltakarja a napot. Futok a sötétben és a lángokban, parázsló hamu tölti meg az orromat és tömi el a számat. Holttestek hevernek a földön. Minden utat eltorlaszoltak a romok és a tűz, csak egy maradt, a legrosszabb: felfelé.

Elviselhetetlen a hőség a felkavarodó szélben… Aztán az a természetellenes szempár, ahogy rám néz. Résnyire nyitott száj, lobogó lángok fenyegetnek, hogy elnyelnek.

És aztán nem…

– Még mindig fáj? – kérdezi Saipha.

Gyorsan elkapom a kezem a mellkasomról.

– Ma csak viszket. – Átkozott szokás. Itt nem mutathatok gyengeséget. Mindannyian figyelnek, és elvárják, hogy a Harcos legyek. És minden inkvizítor vizslat, lesi az átok minden gyanús jelét.

– Nem fog…

– Nem, nem fog zavarni – válaszolok, még mielőtt befejezhetné a kérdést, magabiztosabbnak hangozva, mint amilyennek érzem magam.

– Jó! Megnézzük a szobánkat?

– Persze. – A legtöbb jelölt egyébként is arra tart.

A lépcsőház boltíves bejárata felett egy faragott kőtábla hirdeti: KOLLÉGIUM.

Én vagyok az utolsó a lépcsőn, a többiek lehagytak, amíg én bejövetelkor a középső szobrot bámultam. Ennek a kis botlásnak most az az előnye, hogy így láthatom a többieket – és egyben lehetőséget ad arra is, hogy szándékosnak állítsam be, hogy megálltam, ha valaki felhozná a témát.

Néhányukat felismerem, de nehéz biztosat tudni. Egyről nem tudom levenni a szemem. Még mindig nem tudom elhinni, hogy Lucan előttem ment tovább. Egy pillanatig sem bízom benne.

Mintha megérezné a tekintetemet, Lucan rám néz. Mogyoróbarna szemének tekintete találkozik az enyémmel. Épp elég ideig tartom, hogy világossá tegyem: nem fogok meghátrálni, de azért nem olyan sokáig, hogy az kínos legyen. Elfordul, előre néz megint, én megkönnyebbülten felsóhajtok.

Megfogom Saipha könyökét. A lépcső túl keskeny, hogy egymás mellett haladjunk, ezért kényelmetlenül félig osztozunk a lépcsőfokokon, hogy a fülébe suttoghassak.

– Végre megismerheted. A főpap fiát. – Lucan ritkán hagyja el a Kegyelem nagytemplomát, így bár a történeteimből elég jól ismeri, Saiphának még nem volt része a balszerencsében, hogy találkozzon vele.