Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEk 18.

A kiadás alapjául szolgáló mű:

Nietzsche, Friedrich: Der Antichrist, 1888.

In: Sämtliche Werke. Kritische Studienausgabe, VI.

Deutscher Taschenbuch Verlag, de Gruyter,

Berlin/New York: 1980.

Herausgegeben von Giorgio Colli und Mazzino Montinari

Fordította, az utószót írta és a jegyzeteket összeállította

Csejtei Dezső

Borítóterv Szabó Levente

Hungarian translation © Csejtei Dezső 1993, 2022

© Trubadúr Kiadó, 2022

Felelős kiadó Földes Tamás

ISBN 978-963-656-004-1

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

Hungarian translation © Csejtei Dezső 1993, 2022

© Trubadúr Kiadó, 2022

ELŐSZÓ

Ez a könyv azokhoz szól, kiknek száma a legkevesebb. S közülük talán még egy sem él. Ők lehetnek azok, akik Zarathustrámat megértik: mert hogyan is téveszthetném össze magam azokkal, kiknek már ma kinyílnak a füleik? – Hozzám csak a holnapután tartozik. Némelyek posztumusz születnek.

A feltételeket, melyek között megértenek, s amikor majd szükségszerűen megértenek – túlontúl is jól ismerem. Az embernek szellemi dolgokban egészen a keménységig menően becsületesnek kell lenni, már ahhoz is, hogy komolyságomat és szenvedélyemet egyáltalán elviselje. Az embernek hozzá kell szoknia ahhoz, hogy fenn a hegyeken éljen – hogy a politika és a népek önzésének szánalmas és tünékeny locsogását maga alatt lássa. Az ember közömbössé válásának be kell következnie, és sohasem szabad megkérdeznie, vajon hasznos-e az igazság, s az vajon végzete lesz-e? … Az erő vonzódása ez olyan kérdésekhez, melyeket feltenni manapság senkinek sincs bátorsága; bátorság a tiltott dolgok iránt; eleve elrendeltetni a labirintusra. Hét magányból származó tapasztalat. Új fülek új zene számára. Új szemek, melyek a legtávolabbi dolgokra néznek. Új lelkiismeret olyan igazságok számára, melyek mostanáig némák maradtak. És akarat, amely a nagy formátumú stílus ökonómiájára irányul: koncentrálni annak erejét, lelkesültségét… Önnönmagunk mély tisztelete; önszeretet; feltétlen szabadság önmagunkkal szemben…

Nos hát! Olvasóim kizárólag ilyen emberek, ők az én igazi olvasóim, a nekem rendeltetett olvasók: ugyan mit számítanak a többiek? – Hisz a maradék: csak az emberiség. – Az embernek az emberiséggel szemben fölényben kell lennie, mégpedig az erő, a lélek fensége – a megvetés révén…

FRIEDRICH NIETZSCHE

1.

Nézzünk szembe önmagunkkal! Hyperboreioszok{1} vagyunk –, elég jól tudjuk, mily messzi távolban élünk. „Sem szárazföldön, sem tengeren nem fogod megtalálni a hyperboreioszokhoz vezető utat”: ezt már Pindarosz{2} tudta rólunk. Túl Északon, túl a jégen, túl a halálon – a mi életünk, a mi boldogságunk… Felfedeztük a boldogságot, ismerjük az utat, megleltük a kijáratot egész évezredek labirintusából. S egyébként ki talált rá erre? – Talán a modern ember? „Nem találok kiutat; mindaz vagyok, ami nem talál kiutat” – sóhajt a modern ember… Ettől a modernitástól voltunk betegek – a bűzös békétől, a gyáva kompromisszumtól, a modern Igennek és Nemnek ettől az egész erényes tisztátalanságától. A szív e toleranciája és largeur-je, amely mindent „megbocsát”, mert mindent „megért”, a mi számunkra sirocco. Inkább éljünk jégbe fagyva, mint modern erények és más déli szelek közepette! … Elég bátrak voltunk, nem kíméltük sem magunkat, sem másokat: ám sokáig nem tudtuk, bátorságunkkal mihez kezdjünk. Komorak lettünk, fatalistának neveztek bennünket. A mi fátumunk – ez volt az erők bősége, feszültsége s felgyülemlése. Szomjúhoztuk a villámlást és a tetteket; a gyengécskék boldogságától, a „megadástól” a lehető legtávolabb maradtunk… Levegőnk viharral telt, a természet, amely mi vagyunk, elsötétült – mert nem volt út előttünk. Boldogságunk formulája ez: egy Igen, egy Nem, egy egyenes vonal, egy Cél…

2.

Mi jó? – Mindaz, ami az emberben növeli a hatalom érzését, a hatalom akarását, növeli magát a hatalmat.

Mi rossz? – Mindaz, ami a gyengeségből fakad.

Mi a boldogság? Annak érzése, hogy a hatalom növekszik, s legyőzetik valamely ellenállás.

Nem megelégedettség, hanem több hatalom; nem egyáltalában vett béke, hanem háború; nem erény, hanem derekasság (vagyis reneszánsz stílusú erény, virtù, moráliáktól{3} mentes erény).

A gyengéknek és a félresikerülteknek pusztulniuk kell: ez legelső tétele a mi emberszeretetünknek. S ehhez még segédkezet is kell nyújtanunk.

Mi az, ami károsabb bármely bűnnél? – A tevőleges részvét olyanok iránt, akik félresikerültek és gyengék – s ez a kereszténység…

3.

A probléma, amit ily módon felvetek, nem az, hogy a fajok egymásra következésének folyamatában az emberiséget minek kell majd felváltania (– az ember vég-cél –): hanem az, hogy mely embertípust kell tenyészteni, akarni, mint ami magasabb értékű, életrevalóbb s ígéretesebb jövőjű.

E magasabb értékű típus már eddig is elég gyakran létezett: de csak úgy, mint szerencsés véletlen, mint kivétel, és sohasem úgy, mint akit akartak. Sőt épp ettől féltek a legjobban, mindeddig szinte ez testesítette meg a félelmetest; – s a félelemtől indíttatva e típus ellentétét akarták, ezt tenyésztették, ehhez jutottak el: a háziállatot, a csordaállatot, a beteg ember-állatot – a keresztényt…

4.

Az emberiség nem fejlődik a jobb, az erősebb vagy a magasabb rendű felé úgy, ahogyan azt manapság hiszik. A „haladás” modern eszme csupán, azaz hamis eszme. A mai európai, értékét tekintve, mélyen alatta marad a reneszánsz kori európainak; a továbbhaladás mindenesetre semmiféle szükségszerű felemelkedést, növekedést, erősödést nem jelent.

Más értelemben viszont van folytatólagos siker, mely egyedi eseteké a földgolyó legkülönbözőbb pontjain és a legkülönfélébb kultúrákban, általuk valóban egy magasabb rendű típus tárul elénk: olyan típus, mely, az összemberiséghez viszonyítva, egyfajta emberfölötti ember. A nagy siker ilyen szerencsés esetei mindig lehetségesek voltak, és talán mindig lehetségesek is lesznek. S ilyen telitalálatban bizonyos körülmények között akár egész nemzetségeknek, törzseknek és fajoknak is részük lehet.

5.

A kereszténységet nem kell szépítgetni és fényezgetni: életre-halálra menő háborút indított e magasabb rendű típus ellen, e típus valamennyi alapösztönét egyházi átokkal sújtotta, ezekből az ösztönökből szűrte ki aztán a gonoszt, a gonosz embert – az erős ember, mint jellegzetesen megvetendő, „elvetemült ember”. A kereszténység pártját fogta mindannak, ami gyenge, alacsonyrendű és félresikerült, eszményt faragott az erős élet önfenntartó ösztöneivel szembeni ellentétből; még a legerősebb szelleműek eszét is tönkretette azáltal, hogy azt tanította: a szellemiség legfőbb értékeit bűnösnek, félrevezetőnek, kísértéseknek kell érezni. A legszánalmasabb példa – Pascal tönkremenetele, aki azt hitte, hogy eszét az eredendő bűn rontotta meg, holott csak kereszténysége tette ezt vele! –

6.

Fájdalmas, félelmetes színjáték, ami szemem elé tárul; mert félrehúztam a függönyt – az ember romlottsága előtt. E szót, ha én mondom, egyvalamivel biztos nem lehet meggyanúsítani, tudniillik hogy benne foglaltatna az ember morális megvádolása. Még egyszer szeretném hangsúlyozni, hogy a romlottságot moráliáktól mentesen értem: elmenve egészen addig, hogy épp ott érzem legerősebbnek, ahol az ember mind ez ideig a legtudatosabban aspirált az „erényre” s az „isteniségre”. Romlottságon, mint ahogy nyilván kitalálták már, a décadence-t értem: azt állítom, hogy az összes érték, amelyekben manapság az emberiség legfőbb kívánalmát összegzi, décadence-érték.

Romlottnak nevezek egy állatot, fajt, egyént akkor, ha elveszíti ösztöneit, ha a számára hátrányost választja és részesíti előnyben. A „fennköltebb érzéseknek”, az „emberiség eszményeinek” története – amit, meglehet, taglalnom kell majd – talán egyúttal magyarázat is lenne arra, miért oly romlott az ember.

Az élet számomra a növekedésnek, a tartósságnak, az erők felhalmozódásának s a hatalomnak az ösztöne: ahol hiányzik a hatalom akarása, ott hanyatlás van. Azt állítom, hogy az emberiség legfőbb értékeinek mindegyikéből hiányzik ez az akarat –, s hogy, a legszentebb nevek mögé bújva, hanyatlásértékek, nihilisztikus értékek uralkodnak.

7.

A kereszténységet a részvét vallásának nevezik. – A részvét ellentétben áll a tonikus affektusokkal, melyek az életérzés energiáját növelik: depresszív módon hat. Az ember veszít erejéből, ha részvétet érez. Az az erőveszteség, mellyel a szenvedés már magában megrövidíti az életet, csak fokozódik és hatványozódik a részvét által. A részvétnek tudható be, hogy a szenvedés ragályossá válik; s bizonyos körülmények között a részvét miatt olyan összveszteséget szenvedhet el az élet és az életenergia, amely az ok kvantumával abszurd arányban áll (– a Názáreti halálának esete). Ez az első szempont; vannak azonban ennél fontosabbak is. Tegyük fel, hogy a részvétet az előidézett reakciók értéke alapján mérjük: életveszélyes jellege ekkor még tisztábban jelenik meg előttünk. A részvét nagyjában-egészében keresztezi a fejlődés törvényét, amely a természetes szelekció törvénye. Azt tartja fenn, ami megérett a pusztulásra, védelmezi az élet kitagadottjait és elítéltjeit – a félresikerültek ilyen-olyan fajtájának nagy tömege révén, akiket életben tart –, s magát az életet is komor és kétséges színben tünteti fel. Erénynek merészelték nevezni a részvétet (– ami egyébként minden nemes morálban gyengeségnek számít –); majd még tovább mentek: a részvétet megtették az erénnyé, méghozzá valamennyi erény alapjává és eredetévé – persze csak egy olyan filozófia szempontjából – s ezt mindig szem előtt kell tartani –, amely nihilista volt, s amely a zászlajára az élet tagadását írta. E tekintetben Schopenhauernek igaza volt: a részvét révén az élet megtagadtatott, méltóbbnak bizonyult a tagadásra – a részvét a nihilizmus gyakorlata. Újfent hangsúlyozva: e depresszív és ragályos ösztön gátolja azon ösztönöket, melyek az élet fenntartását és értékének növelését célozzák: ez az ösztön – a nyomor megsokszorozójaként éppúgy, mint minden nyomorúság megőrzőjeként – a décadence növekedésének fő eszköze –, és amire rábeszél, az a semmi!… Az ember nem mondja azt, hogy „semmi”; azt mondja, hogy „túlnani”; vagy azt, hogy „Isten”; vagy hogy „az igazi élet”; vagy pedig azt, hogy nirvána, megváltás, üdvözülés… Ez az ártatlan retorika, amely a vallásos-morális idioszinkrázia birodalmából származik, rögtön kevésbé tűnik ártatlannak, ha rájövünk, milyen tendencia rejlik a fennkölt szavak köpönyege alatt: az életellenes tendencia. Schopenhauer életellenes volt; ezért vált nála a részvét erénnyé… Mint tudjuk, Arisztotelész a részvétben beteges és veszedelmes állapotot látott{4}, mondván, az embernek jót tenne, ha időnként hashajtót használna: a tragédiára értette azt, hogy hashajtó. Az embernek valójában az élet ösztönéből kiindulva kellene keresnie egy olyan eszközt, mellyel a részvét ilyesfajta beteges és veszedelmes felgyülemlésén – miként ezt Schopenhauer esete mutatja (és sajnos egész irodalmi és művészeti dekadenciánké is, Szentpétervártól Párizsig és Tolsztojtól Wagnerig) – vágást ejthet, hogy az kifakadjon… Egészségtelen modernitásunk közepette nincs egészségtelenebb a keresztényi részvétnél. Itt orvosnak kell lenni, itt könyörtelennek kell lenni, itt használni kell a szikét – ez a mi dolgunk, ez a formája a mi emberszeretetünknek, ez által vagyunk mi filozófusok, mi hyperboreioszok! – – –

8.

Ki kell mondani, kit érzünk szöges ellentétünknek – a teológusokat és egyáltalán mindenkit, akinek ereiben teológusvér folyik – filozófiánk egészét… Az embernek a végzetet közelről kell látnia, vagy, még inkább, önmagában kell átélnie azt, majdhogynem bele kell pusztulnia, hogy e vonatkozásban ne értse többé a tréfát (– természetbúváraink és fiziológusaink hivalkodó szabadgondolkodása az én szememben tréfa – híján vannak az e dolgok iránti szenvedélynek, az ettől való szenvedésnek). E métely sokkal messzebbre terjed, mintsem gondolnánk: a fennhéjázás teológusösztönére mindenütt ráakadtam, ahol az ember manapság „idealistának” érzi magát – ahol az ember, valamiféle magasabb rendű eredet folytán, jogot formál arra, hogy fölényes és idegen pillantást vessen a valóságra… Az idealista éppúgy, mint a pap, az összes nagy fogalmat, úgymond, a kezében tartja (– s nem csupán a kezében!), és jóindulatú megvetéssel játssza ki azokat az „értelem”, az „érzékek”, a „becsület”, a „derűs élet” és a „tudomány” ellenében; az ilyesfajta dolgokat ugyanis, mint káros és csábító erőket, maga alatt látja, s „a szellem” a maga tiszta önmagáért-valóságában ezek fölött lebeg: – mintha az alázatosság, a szeplőtelenség, a szegénység, egyszóval a szentség mind ez ideig nem okozott volna mérhetetlenül több kárt az életben, mint bármely szörnyűség és gonosztett… A tiszta szellem nem egyéb, mint tiszta hazugság… Mindaddig, amíg a papra, ki az életet hivatalból tagadja, rágalmazza, mérgezi, érvényes az, hogy egyfajta magasabb rendű ember, addig nincs válasz arra a kérdésre: mi az igazság? Ha a Semmi és a Tagadás tudatos prókátora számít az „igazság” képviselőjének, az igazságot már akkor a feje tetejére állították…

9.

E teológusösztön ellen indítok háborút: ennek nyomait mindenütt felleltem. Akinek teológusvér folyik az ereiben, az mindenhez eleve rosszul és tisztességtelenül viszonyul. A pátoszt, amely ebből fejlődik ki, hitnek nevezik: egyszer és mindenkorra lecsukják szemüket önmaguk előtt, hogy ne kelljen elszenvedniük az orvosolhatatlan hamisság látványát. E téves optikából, mely érint minden dolgot, morált és erényt, szentséget kovácsolnak maguknak, a jó lelkiismeretet ráfűzik a hamis látásra –, azt követelik, hogy ne legyen értéke immáron egyetlen másfajta optikának sem, miután a sajátjukét szentté és sérthetetlenné avatták az „Isten”, „megváltás”, „örökkévalóság” nevekkel. A teológusösztönt mindenütt kiástam: mindannak a hamisságnak, ami csak létezik a földön, ez a leginkább elterjedt, tulajdonképpeni földalatti formája. Amit egy teológus igaznak érez, annak hamisnak kell lennie: ebben szinte már igazságkritériumra lelünk. A teológus számára legalapvetőbb önfenntartási ösztöne tiltja meg, hogy a realitást bármely ponton becsben tartsa, vagy akárcsak szóhoz juttassa. Ahol a teológus befolyása az úr, ott az értékítélet a feje tetején áll, és az „igaz” és „hamis” fogalmai szükségképpen fordítottjai egymásnak: ott az „igaz” azt jelenti, ami az életnek a legártalmasabb; a „hamis” pedig azt, ami az életet növeli, fokozza, igenli, igazolja s diadalmassá teszi… Ha megtörténik, hogy a hercegek (vagy a népek –) „lelkiismeretén” keresztül a teológusok kinyújtják kezüket a hatalom felé, ne legyen majd kétségünk afelől, mi az, ami alapjában véve minden egyes alkalommal végbemegy: a vég akarása, a nihilista akarat akar itt hatalomra jutni…

10.

Ha németek körében mondom, azonnal megértik, hogy a filozófiát a teológusvér tette tönkre. A protestáns lelkész a német filozófia nagyapja, a protestantizmus maga pedig annak peccatum originalé-ja{5}. A protestantizmus meghatározása: a kereszténység – és az ész – féloldali bénulása… Elég, ha kiejtjük azt a szót a szánkon, hogy „Tübingeni Kollégium”{6}, s érteni fogjuk, alapjában véve mi a német filozófia – álnok teológia… Németországban a svábok a legjobb hazudozók, ők ártatlanul hazudnak… Honnan az üdvrivalgás, amelyet Kant fellépésekor hallatott az a német tudós világ, amely háromnegyed részben lelkészek és tanítók fiaiból áll –, honnan van az a német meggyőződés, melyet még manapság is visszhangoznak, s amely azt vallja, hogy Kanttal a jobb irányába következett be fordulat? A német tudósban rejlő teológusösztön megsejtette, mi az, ami lehetségessé vált újra… Megnyílt egy rejtekút, amely a régi ideálhoz vezetett; az „igazi világ” fogalmát, valamint egy másik fogalmat, a morált mint a világ lényegét (– a létező tévedések két leggonoszabbikát!), ezután – egy agyafúrt és álnok szkepszisnek köszönhetően – nem lehet ugyan bizonyítani, de legalább cáfolni sem… Az ész, az ész joga nem terjed eddig… A realitást megtették „látszólagosságnak”; egy minden ízében koholt világot, a létező világát meg realitásnak… Kant sikere pusztán teológussiker: Kant, akárcsak Luther és Leibniz, kárára volt az önmagában is ingatag német becsületességnek – –

11.

S még egy szót a moralista Kant ellen. Bármely erény a mi elmeszüleményünk, a mi legszemélyesebb védekezésünk és szükségletünk kell hogy legyen: minden más értelemben pusztán csak veszély. Mindaz, ami nem feltétele az életünknek, árt neki; olyan erény, amely pusztán az „erény” fogalma iránti tisztelet érzéséből ered, úgy, ahogy azt Kant akarta, ártalmas. Az „erény”, a „kötelesség”, az „önmagában vett jó”, a személytelenség és általános érvényűség jellegével felruházott Jó – nos, mindez agyrém, ebben az élet hanyatlása s végső elerőtlenedése, a königsbergi mandarinizmus fejeződik ki. A fennmaradás és növekedés legmélyebb törvényei ennek épp szöges ellentétét parancsolják: azt, hogy saját erényét, saját kategorikus imperatívuszát mindenki önmaga lelje meg. Ha valamely nép saját kötelességét összetéveszti az általános értelemben felfogott kötelességfogalommal, elpusztul. Semmi sem okoz mélyebb és bensőbb pusztítást, mint a „személytelen” kötelesség, az absztrakció Molochja előtti áldozat. – Hogyan lehetséges, hogy Kant kategorikus imperatívuszában nem érezték meg az életveszélyt! … Védelmébe ezt egyedül a teológusösztön vette! – Valamely, az élet ösztöne által kikényszerített cselekedet az örömben leli meg annak bizonyítékát, hogy becsületes cselekedet: ez a nihilista pedig, a maga keresztény-dogmatikus zsigereivel, az örömöt akadályként fogta fel … De hát mi pusztít gyorsabban, mint az, hogy benső szükségszerűség, mély, személyes választás, öröm nélkül dolgozunk, gondolkodunk, érzünk? Úgy, mint a „kötelesség” automatája? Ez, mondhatni, recept a décadence-re, sőt az idiotizmusra… Kantból idióta lett. – S ez az ember kortársa volt Goethének! S ez a végzetszerű pók számított német filozófusnak – s számít még ma is! … Őrizkedem attól, hogy kimondjam, hogyan vélekedem a németekről… Kant{7} mit látott a francia forradalomban, vajon nem az állam anorganikus formájából az organikusba való átmenetet? S a kérdést, hogy vajon létezik-e olyan esemény, melyre csakis az emberiség morális adottsága adhatna magyarázatot, s amely eseménnyel egyszer s mindenkorra igazolódik „az emberiség jóra irányuló tendenciája”, nem tette-e fel magának? Kant a választ is megadta: „ez a forradalom”. A mindenekben melléfogó ösztön, az ellentermészet mint ösztön, a német décadence mint filozófia – ez Kant! –

12.

Elkülönítek ebből a sorból néhány szkeptikust, akik a filozófiatörténet tisztességes fajtájához tartoznak: a többiek azonban az intellektuális becsületesség legelemibb követelményeit sem ismerik. E nagy rajongók és csodabogarak mindnyájan úgy tesznek, mint az asszonyok – a „szép érzéseket” már érveknek, az „emelkedett keblet” az istenség fújtatójának, a meggyőződést pedig az igazság kritériumának tartják. A romlottság e formájának, az intellektuális lelkiismeret e hiányának végül Kant próbált meg, a maga „német” ártatlanságában, tudományos színezetet adni – a „gyakorlati ész” örve alatt: sajátos fajtájú észt talált ki arra, hogy az embernek mely esetben nem kell foglalkoznia az ésszel; amikor tudniillik felhangzik a „neked kell” fennkölt parancsa, és szót kap a morál. Ha fontolóra vesszük, hogy a filozófus szinte minden népnél csupán a pap-típus továbbfejlődése, akkor már korántsem meglepő számunkra e papi örökség, ez az önmagáért való pénzhamisítás. Ha szent feladataink vannak, mint például az emberek jobbítása, megmentése, megváltása, ha keblünkben hordozzuk az istenséget, ha a túlnani imperatívusz szócsöve vagyunk, akkor egy ilyesfajta küldetés már eleve kívül helyez bennünket minden olyan értékelésen, amely csak racionális; – egy ilyen feladat már eleve szentesít bennünket, azonnal egy magasabb rend típusa vagyunk! … Mit törődik egy pap a tudománnyal! Túl magasan van ő ahhoz! – S mostanáig a pap uralkodott! Ő határozta meg annak fogalmát, hogy mi „igaz”, és mi „igaztalan”! …

13.

Ne becsüljük alá ezt: mi, saját magunk, mi, szabad szellemek, már „minden érték átértékelése” vagyunk, vagyis az „igaz” és az „igaztalan” valamennyi régi fogalmához intézett megtestesült had- és győzelmi üzenet vagyunk. A legértékesebb belátások csak utoljára jönnek; a legértékesebb belátások viszont a módszerek. Ám mostani tudományosságunknak valamennyi módszerét, valamennyi előfeltevését évezredeken át a legmélyebb megvetéssel illették; rájuk való tekintettel zárták ki az embert az „egyenes” emberek társaságából – az illető ily módon „Isten ellenségének”, az igazság megvetőjének, „megszállottnak” számított. Tudós jellemként az ember csandála{8} volt… Ki voltunk téve az emberiség teljes pátoszának – az emberiség arról alkotott fogalmának, hogy minek kell lennie az igazságnak, miként kell szolgálni az igazságot: mindmostanáig ellenünk irányult minden „neked kell”… Célkitűzéseink, gyakorlati lépéseink, csendes, előrelátó és gyanakvó mivoltunk – mindez teljesen értéktelennek és megvetendőnek látszott. – Végül is, bizonyos illendőséggel feltehető a kérdés, hogy voltaképpen nem egy esztétikai ízlés volt-e az, ami az emberiséget ily hosszú vakságra kárhoztatta; az igazságtól megkövetelték a pittoreszk hatást, a megismerő embertől pedig ehhez hasonlóan azt, hogy erős hatást gyakoroljon az érzékekre. Szerénységünk volt az, amely legtovább bírta a szembenállást az ízléssel… Ó, hogy kitalálták ezt Isten pulykakakasai – –

14.

Átformáltuk magunkat. Minden ízünkben szerényebbek lettünk. Az embert már nem a „szellemből” és „Istenből” eredeztetjük, visszahelyeztük őt az állatok közé. A legerősebb állatnak tartjuk azért, mert ő a legfortélyosabb: s ennek egyik következménye szellemisége. Másfelől védekezünk egy olyan hiú elképzeléssel szemben, amely hangját itt is újfent hallatni szeretné; s mely szerint az ember lett volna az állati fejlődés nagy mögöttes szándéka. Az ember korántsem a teremtés koronája; mellette a többi lény is a tökéletesség ugyanazon fokán van… S ezen állításunkkal még mindig túl sokat állítunk: az ember, relatív értelemben, a legfélresikerültebb állat, a legbetegebb, aki a legveszedelmesebb módon eltévelyedett ösztöneitől – persze mindezzel együtt ő a