SURÁNYI MIKLÓS

HERCZEG FERENC ÉLETRAJZ

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

I.

Herczeg Ferenc 1863. szeptember 22-én született a bánsági Versec városkában, éppen száz évvel azután, hogy Mária Terézia a hétéves háborúban elfáradván, kiadta gyarmatosítási pátensét s ezzel a Nagy Frigyes hatalma alá került délnémet emigránsok ezernyi tömegben szállták meg a Bánátot. Ez a népvándorlás azonban Herczeg Ferenc őseit már Verscen találta, a hova 1720 táján kezdtek szállingózni elzásziak és délnémet telepesek. A kolónia 1740 körül nehány sziléziai családdal gyarapodott, köztük Herczeg Ferenc őseivel is, kik az alibunári mocsarak és a delibláti homokdombok között telepedtek meg.

„A nagy rónaság, amely Budától idáig terjed, itt hirtelen véget ér. Sötét hegylánc emeli ég felé izmos és kecses kontúrjait. Egy magas csúcson csonka vártorony áll, egy kisebbiken fehér templom.” Ez a ver- seci dombvidék, amelynek lépcsőzetes emelkedéseit így hívják: Szamárhegy, Kápolnahegy, Várhegy, Törökfő, s ezeket karéjban, mint valami félszigetet, beláthatatlan mocsárvidék öleli körül. A mocsarakat a dolgos és áldozatkész magyarság már régen kiszárította s ahol egykor a nádasban „kopjás emberek kergették a bölényt s lovat áldoztak az ő ázsiai istenüknek, ahol aztán ötszáz évvel később félholdas sereg járt és asszonyokat hozott magával nyurga tevéken”, ahol végül szorgalmas svábok estek kapával és ásóval neki a jó televénynek, ahol tegnap, a költő gyermekkorában még zúgó nádasok körül ezüstös víztáblákon vadhattyú, gólya, gém, bíbic és sirály kiabálása verte fel a csendet: ott ma fekete, zöld és kénsárga kis kockákra van osztva a bánáti mező, ott most szántanak, lucernát és repcét termesztenek, „ott a város is szétterpedt, piroskucsmás házgombák burjánoznak mindenfelé a hegy lábán, a város közepén új, nagy templom fúrja hegyes tornyait a levegőbe, a távolban vékony gyári kémények füstölögnek, a Ludas felől pedig pöfékelve jön a vasút” — és a vizektől, futóhomoktól, vaderdőktől, ugartól elhódított földi paradicsom már nem tartozik Magyarországhoz.

Ez volt az úgynevezett temesi bánság, amelyet a török uralom után alakítottak Temes, Torontál és Krassó-Szörény vármegyékből s amely hol Szent Istvánnak, hol az osztrák császároknak koronája alatt Magyarország dolgos, okos, hazafias svábjainak csendes kis birodalma lett s amely Herczeg Ferencet ajándékozta a magyar irodalomnak.

Az író szülővárosa, Versec, a múlt század hatvanas éveiben már önálló törvényhatóság volt, de húszezer lakosának több mint a fele német, a másik fele szerb és oláh, magyarság csak egy maroknyi, alig kétezer fő.

Az író családja, a Herzog-család, a legtekintélyesebb német települők közül való volt.      .

A Hét sváb című regényben maga az író így írja le a németek utcáit:

„A girbe-gurba rácváros mellé, amely már a temesvári vilajet idejében is ott állott a maga helyén és amelynek zeg-zugaiban itt kallódott török emlékek poshadnak, négy nyílegyenes, hosszú utcát tűztek ki a katonai mérnökök: ott laknak a sváb telepesek. A németvárosnak nincs se titka, se emléke, de józan, tiszta és nyílt utcáit szabadon járhatja a szél és a napfény. Ott trappban mennek a szekerek, mindig hajszolják egymást az emberek, onnan terhek alatt görnyedő munkások lihegése, hordók kongása, kalapácsok csattogása hallatszik. Rettenetes sietségükkel és brutális lármájukkal a németek felriasztották és elkeserítették az egész Bánságot, amely addig oly édesdeden sütkérezett virágos mocsarai között.”

De Versec már akkor magyar város volt. Pedig az osztrák kormány azért szakította ki újra a magyar közigazgatásból, hogy „megnyerje a magyarok ellen a délszlávok fegyveres segítségét. Az osztrák politika akkor maga jelölte ki határait a nagyszerb aspirációknak. De a szerb Bánát és a Vojvodina kreálása a már akkor is fejlett kultúrájú svábokra nézve azt jelentette, hogy szőröstül-bőröstül ki lesznek szolgáltatva a balkáni barbárságnak. A svábok ez ellen védekeztek, fegyvert fogtak, a magyar seregek pedig, amelyek a segítségükre siettek és kiverték a szerbeket, akkor tulajdonképpen Ausztria szlavizáló és kultúrátlanságot protegáló politikája ellen a német kulturális fölényt védték meg. Ausztria akkor karddal és puskatussal verte a svábok fejébe, hogy itt, ebben az országban a rendnek, a biztonságnak és a haladásnak csak egy őre van: a magyarság — minden más hatalom, amely itt meg akarta vetni a lábát, az anarchiát és a barbárságot hozza magával. A svábok levonták a véres leckéből a tanulságot és átpártoltak az osztrák császár hűségéből a magyar királyhoz.”

És ez a hűség őszinte és maradandó volt.

A költő, aki egész életén át gyengéd szeretettel figyelte szülővárosa sorsát, maga írja később:

„Rabelais meséli, hogy Pantagruel kalandos útján olyan hideg vidékre is eljutott, ahol megfagyott hangok hullottak le a levegőből. Az én gyermekkoromban a verseci levegő tele volt megfagyott hangokkal. Ágyúdörgés, lármaharang jajgatása, dobpergés, hazafias szónoklatok pátosza, támadó vörössapkások csatadala, haldoklók hörgése — szóval a negyvennyolcas évek hangzavara még ott keringett a háztetők felett. A békés svábok annak idején belezuhantak a bánáti harcok tűzfészkébe és húsz esztendővel Világos után még hősies rémületben zakatolt a város szíve. Csak szóba kellett ereszkedni valakivel az idősebbek közül és rögtön kisült, hogy Damjanich katonája volt, és a fűztől, amely a leikéből kicsapott, megolvadtak a megfagyott hangok és forró szózápor alakjában zuhogtak le reánk.”

*

Ebben az atmoszférában töltötte el gyermekkorát Herczeg Ferenc, akinek ősei emberemlékezet óta kettős foglalkozást űztek: gyógyszerészek voltak s az övék volt a Bánság legnagyobb selyemgombolyítója. Nevüket éppúgy ismerték a bécsi selyembeváltó bankárok, mint az eperfaültetvények lombszedő gyerekei. Az író nagyapját Herzog Józsefnek hívták, nagyanyjának Pelm volt a családi neve s a spanyol Diez bárói családból származott. Atyját Ferenc Józsefnek hívták, anyja, aki friss lelki és testi ereje teljében ma is világhírű fia mellett él, Hoffmann Lujza, az építész Hoffmann István leánya; a hitvespár mindegyike kiváltságos, vagyonos, előkelő család ivadéka, s házasságukból az írón kívül még két gyermek született. 1860-ban Mária, akit Küchler Béla gyógyszerész vett nőül s aki azóta már meghalt; rá egy évre pedig József, a ki nemrég maga is Budapestre költözött és itt író öccse házához közel, villát építtetett a Hűvösvölgyben.

Az író volt tehát a legfiatalabb, aki mellé apja már magyar dadát fogad, a Szegedről való Zsuzsi nénit, akinek ajakáról olyan nyelvet tanul, amely a szülői háznál még idegenül csengett s amelynek ő egykor egyik legnagyobb mestere lesz majd. Az első szavakat magyarul mondta ki Herczeg Ferenc, de mire iskolába került, azokat el is felejtette. Csak Szegeden fogja megtanulni, tizennégy év múlva.

Az első boldog tíz esztendőt azonban még Versecen tölti, a Templom-utcában, a szülői házban. Ezt a házat is leírja A hét sváb című regényében.

„Hosszú sárga ház, a lakás tízszobás, ezekből azonban csak kettőt használnak, a többi le van függönyözve és keresztvasakkal van elzárva. Ott benn szomorkodnak kísérteties homályban (a család) remekbe készült bútorai, bécsi porcellán ja és drága ezüstje. Mert az özvegyasszony mindig vásárol, hogy több legyen, de semmit sem használ, hogy el ne pusztuljon. Az ő felhalmozott kincsei szimbólumai, de nem eszközei az élvezetnek; csak arra valók, hogy az emberek tiszteletét és irigységét felköltsék. Az óriási udvaron emeletes épület áll, olyan, mint a magtár, ott tenyésztik a selyemhernyókat. Az elefántcsontszínű férgek tízezerszámra legelésznek a polcokra rakott friss eperfalombon. A hemyópásztorok mind szerb leányok; a keménykezű németek nem valók erre a finnyás mesterségre. Reggeltől estig szomorú szép sumadiai nótákat énekelnek a lányok törökverő hősökről és az aggódó édesanyjukról, — részben a maguk mulattatására, de főleg az asszony parancsára, aki a lakásba áthallatszó hangokból meg tudja ítélni, hogy a maga helyén van-e minden pásztorleány és hogy nem lopják-e a drága időt haszontalan trécseléssel. Mert a selyembogár igen kényes jószág. Olyan mohón eszi a levelet, mint a tűz a faforgácsot; ha éhen hagyják a férget, ha nedves, ha hervadt vagy poros lombot adnak eléje, akkor felágaskodik mérgében, elkékül, meghal és akkor nem lesz selyem.”

A polgári szorgalom és erkölcs levegőjében nőtt fel a gyógyszerész úr fiacskája; jólét és kultúra tette kedvessé és illatossá ezt az atmoszférát; a költő még most is emlékszik kedves ponni-lovacskájára, amely a Herzog-gyerekek miniatűr fogatát engedelmesen vonta a város széles, tiszta, egyenes utcáin; emlékszik arra, hogy a szülőházat „padlásig megtöltötték a könyvek s a ház egy szép gótikus templom tövében állott. Ver- sec akkoriban — a hatvanas évekről van szó — afféle paraszt Weimar volt, a múzsák porfészke, ahol malacok visítoztak az utcán és törkölyszag áradt a házakból. De mégis a múzsák szállóhelye volt, mert egy sváb polgár — Isten tudja, miféle elfajulási folyamat áldozataként — kőszínházat épített és nagy áldozatok árán jó német színtársulatot játszatott. A mecénás nem volt teljesen önzetlen: ha valamelyik színműben kiválóan nemeslelkű és megható sorsú hős szerepelt, annak szerepét ő maga játszotta, sőt olykor a saját szerzeményű tragédiákat is előadatta, — az akkori verseci ifjúság azonban jóformán a színházban nőtt fel és én csodálatosnak találom, hogy annak a nemzedéknek minden tagja — egyetlen kivétel én vagyok! — azzá lett, ami az apja és nagyapja is volt: rendes és dolgos polgárember. Talán mondanom sem kell, hogy a mecénás, aki annyira rácáfolt a szállóigévé lett sváb józanságra, hogy még képes élclapot is alapított a versecieknek, a szegények házában fejezte be életét.”

A Herzog-család is sejtett valamit, hogy Feriből nem lesz rendes polgárember. De ők nem irodalomra, hanem festőművészetre gondoltak, mert Feri hároméves korában pompásan lerajzolt egy hátrafelé néző libát. Ez volt az első szenzációs siker; később, gimnazista korában is arra volt legbüszkébb, hogy a maga által szerkesztett diáklapot sajátkezüleg ékesítette illusztrációkkal. A betű szeretete is korán jelentkezett. Olvasni — természetesen németül — már ötéves korában folyékonyan tudott s hatéves korában végigrágta magát egy három vaskos kötetből álló útleíráson, amelynek ez volt a címe: Reise dér österreichischen Fregatté Novara um die Erde. Ez a könyv száraz volt és tárgya nem sok verseci polgárnak izgatta volna fel a fantáziáját; nem valószínű, hogy maga a polgármester is elolvasta mind a három kötetet; hatéves gyermek általán véve meg amúgy is csak csengő-bongó rímek naiv muzsikáján tud elszórakozni; nagyon jellemző, hogy a hatéves Herczeg Ferenc már szívós és komoly buzgalommal, fáradhatatlan energiával betűzi végig — a betű kedvéért — a vaskos német foliánsokat.

A családot a hetvenes években nagy csapás érte. A selyemhernyók között valami betegség ütött ki, amelynek terjedését semmiféle erőfeszítéssel sem lehetett meggátolni: elpusztult az egész bánáti selyemtermelés. Herzog Ferenc József üzleti fantáziáját nem elégítette ki a gyógyszerészkedés; nagy borvállalatot alapított, nem sok szerencsével, de vagyoni helyzete nem rendült meg, tekintélye pedig egyre nagyobbodott, úgyhogy 1870—76. között ő viselte a város polgármesteri tisztségét.

Ferenc fia pedig ezalatt Versecen elvégzi a négy elemi osztályt s ráadásul még egy évet a polgári iskolából is.

Már ekkor érzi, hogy valamivel különb, mint a többi apró verseci fiú, legalább is külön egyéniség, aki a reális mellett egy másikat, egy álomszerű, sejtelmes, titokzatos életet is él. „Kis iskolásfiú voltam, — írja emlékezéseiben — nem több nyolc esztendősnél, mikor egy nap tektonikus rengést éreztem magamban. A lelkemben megmozdult valami. Nem sárkány, hanem — azt hiszem — az alvó író-embrió. Verőfényes tavaszi nap — nagyon jól emlékszem minden részletre! — és én a szülői ház hátsó udvarában, a padlásajtónak támasztott létrán ülök. A létra a vidéki gyerek fellegvárába, a szénapadlásra vezet. Ott ültem és egyre egy szót ismételgettem magamban: Én — Én! Ki az az Én? A szó és mindaz, amit mögötte éreztem, megdöbbentett, kíváncsivá tett s valami édes és fájdalmas szédülést okozott. Ki az az Én? Egy nagyfejű, szuszogó iskolásfiú, a padláslétrán ül, én hideg és kissé ellenséges kíváncsisággal figyelem, tudni szeretném, mi köze hozzám, mi köze a napfényhez, amely az öreg ecetfa lombjában játszik és mi köze az én galambjaimhoz, amelyek a háztetőn búgnak. Úgy gondoltam, könnyebben a végire járhatok a titoknak, ha hangosan kimondom a szót. Azóta nagy idő múlt el, de én máig sem tudtam összeszokni az Énemmel; szédülést érzek, valahányszor farkasszemet nézek vele. Úgy jártam, mint a falusi gyerek a nagy vásárban: megragadtam az első mutatványos bódé előtt és mivel már alkonyodik, nem is fogok tovább jutni.”

Ez már a költő lelkének megmozdulása a gyermeki tudat naivsága alatt.

A verseci padláslétrán való révedezések nem tartottak sokáig. Szülei nagyobb városba küldik, hogy megkezdje középiskolai tanulmányait. Az első állomás Temesvár és itt 1874-ben a piarista gimnáziumban hall újra magyar szót. Temesváron azonban a polgárok még maguk is németül beszéltek; a verseci polgármester jobbnak látta, hogy fia színmagyar városba menjen, s ezért 1876-ban Szegedre küldte gimnáziumba. Magyar beszéde itt aztán tökéletesen kicsiszolódott s miután Versecen a szíve, Temesvárt az ajka, itt, Szegeden, az agya is megtanult magyarul.

A negyedik és ötödik gimnáziumot végezte Szegeden (1876—1878) s ennek a két esztendőnek sokat köszönhetett; erős, izmos, sugár ifjúvá serdült; a Tiszában pompásan megtanult úszni, a parton sportfiúvá edzette magát, ráragad a magyar nyelvvel együtt a magyar észjárás is s e mellett tovább csírázott lelkében a művészi ösztön: Laetus-klub néven diákegyesületet alapított s lapot adott ki, amelyet nemcsak ő maga írt, de a saját kezével illusztrált is, mert akkor még habozott, hogy festői vagy írói hajlamainak adja oda magát.

A szegedi magyar élet nem sokáig tartott. A gimnázium utolsó három osztályát Fehértemplomon, állami gimnáziumban végezte el, ismét sváb iskolában, ahol az egyik tanárnál volt kosztosdiák. Itt már a nagy diákok életét élte; barátságba keveredett az ott állomásozó huszárezred fiatal kadettjeivel s a mellett, hogy összeírt egy végtelen terjedelmű hőseposzt, megismerte a mulatozó kedvű, kissé hetyke, de lovagias lelkű huszártisztek világát, amelybe később, fiatal író korában is nagy rokonszenvvel kalandozott el a fantáziája. A hetvenes évek végén volt ez: a császárhuszárok exkluzív és arisztokratikus életében sok volt a regényes elem; egy kis sziget a fejlődő polgári társadalomban, távol a gentry és a vidéki kurtanemesek hasonlóképpen zárkozott világától; furcsa és pittoreszk világ; Fehértemplom utcáin végigcsörtetett az öreg Bakarcsich ezredes, egy táblabíró-modorú, kedélyes és pátriárkális katona, aki résztvett a negyvennyolcas szabadságharcban és latinul szólította meg a fiatal diákot: elképzelhetjük, mily temérdek tarka impresszió telítette meg az érettségire készülő és eposzíró fiú lelkét. Ezekhez a hangulatokhoz 1880-ban egy tragikus benyomás is járult: meghalt Herzog Ferenc József, a család feje, és Ferenc, a legkisebb fiú most már kizárólag az anya dédelgetett s féltett gyámoltja lett.