Hercule Poirot
karácsonya

részlet

Translation entitled „Hercule Poirot karácsonya”

© 2012, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Hercule Poirot’s Christmas

© 1938, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot®, the Agatha Christie Signature® and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Gálvölgyi Judit

Hungarian translation © Gálvölgyi Judit, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Drága Jamesem!

Mindig is te voltál a leghűségesebb és legkedvesebb olvasóm, ezért komolyan felzaklatott, amikor megbíráltál. Felpanaszoltad, hogy gyilkosságaim kezdenek túlzottan kifinomulttá, úgyszólván vérszegénnyé válni. „Egy jó kis erőszakos gyilkosságra” vágytál, „sok vérrel”. Olyan gyilkosságra, ahol nem kétséges, hogy gyilkosság történt!

Így hát ez a történet a tiéd – neked írtam. Remélem, tetszeni fog.

Szerető sógornőd,

Agatha

De ki hitte volna, hogy az öregemberben

még annyi vér van?

William Shakespeare: Macbeth

(Szabó Lőrinc fordítása)

ELSŐ RÉSZ December 22.

I

Stephen felhúzta a kabátja gallérját, miközben fürgén végigsétált a peronon. A pályaudvart ködfelhő burkolta. Nagy mozdonyok sziszegtek fenségesen, gőzfelhőket eregetve a nyers-hideg levegőbe. Minden mocskos és kormos volt.

Milyen undorító ország – milyen undorító város!, gondolta viszolyogva Stephen.

Első, izgatott reakciója Londonra, az üzleteire, az éttermeire, a jól öltözött, vonzó asszonyokra elhalványult. Immár kopott keretbe foglalt, hamisan csillogó strassznak látta.

Bárcsak otthon volna Dél-Afrikában… Belenyilallt a honvágy. Napsütés… kék ég… virágoskertek… hűvös kék virágok… ólomgyökérsövények… a minden kis kalyibára felkúszó, kék folyondár.

Itt meg kosz, korom és végeláthatatlan, szüntelen tömeg, amely mozog, siet, lökdösődik: szorgos hangyák, amelyek buzgón rohangálnak a hangyabolyban.

Bárcsak ne jöttem volna el…, gondolta.

Aztán eszébe jutott a célja, és arcvonásai megkeményedtek. Nem, a pokolba is, végigcsinálja! Évek óta tervezgeti. Mindig meg akarta tenni – amit tenni fog. Igen, végigcsinálja!

Az a pillanatnyi vonakodás, az önmagának feltett kérdések – Miért? Megéri? Minek rágódni a múlton? Miért nem felejtem el az egészet? – csupán gyengeség volt. Nem gyerek már, hogy pillanatnyi szeszély irányítsa. Negyvenéves, magabiztos, céltudatos férfi. Végigcsinálja. Azt, amiért Angliába jött.

Felszállt a vonatra, és helyet keresve ballagott végig a folyosón. Az ajánlkozó hordárt egy mozdulattal elküldte, maga cipelte nyersbőr bőröndjét. Egyik vagont nézte végig a másik után. A vonat tele volt. Már csak három nap van karácsonyig. Stephen Farr utálkozva nézett végig a zsúfolt kocsikon.

Emberek! Megszámlálhatatlan, végtelen emberáradat! És mind olyan… olyan… mi is a megfelelő szó? – szürke! Annyira egyformák, olyan rettenetesen egyformák! Akiknek nem birkaképe van, azoknak nyúlpofája, gondolta. Egyesek csevegtek és zajongtak. Néhány erősen középkorú férfi harákolt. Azok inkább disznószerűek. Még a karcsú, tojásfejű, vörös ajkú lányok is nyomasztóan egyformák voltak.

Hirtelen vágyakozással gondolt a dél-afrikai, napfényben fürdő és magányos veldtre…

És akkor hirtelen elállt a lélegzete, amint bepillantott az egyik fülkébe. Ez a lány más volt. Fekete haj, selymes, krémszínű bőr – a szemében az éjszaka mélysége és sötétje. A Dél szomorú és büszke tekintete… Egyáltalán nem helyénvaló, hogy ez a lány itt ül ezek között az unalmas, szürke emberek között ezen a vonaton – egyáltalán nem helyénvaló, hogy Anglia sivár belsejébe utazik. Erkélyen kellene állnia, ajkai között rózsával, büszke fején fekete csipkével, körötte a levegőben por meg hőség meg vérszag – a bikaviadalok kiontott vérének szaga… Valami pompás helyen kellene lennie, nem bezsúfolva egy harmadosztályú vasúti kocsi sarkába.

Stephen jó megfigyelő volt. Észrevette tehát a lány kis fekete kabátjának és szoknyájának kopottasságát, textilkesztyűjének olcsó minőségét, a gyatra cipőt és a lángvörös ridikül kihívó dacát. Stephennek mégis a pompa jutott eszébe a lányról. Mert a lány pompás volt, finom és egzotikus…

Mi az ördögöt csinál a köd, a fagy és a szorgos hangyák országában?

Meg kell tudnom, ki ez a lány, és mit keres itt, gondolta. Meg kell tudnom…

II

Pilar az ablakhoz szorítva ült, és arra gondolt, milyen fura szaga van az angoloknak… Eddig ez hatott rá a legerőteljesebben Angliában – a szagok különbsége. Se fokhagyma, se por – és igen kevés parfüm. A kocsiban most hideg dohszag volt – a vonatok kénes bűze –, szappanszag, és valami nagyon kellemetlen kipárolgás, amely feltehetőleg a mellette ülő, testes asszonyság szőrmegallérjából származott. Pilar finoman szimatolt, kelletlenül szívta be a molyirtó bűzét. Fura, hogy valaki ilyennel szagosítsa magát, gondolta.

Füttyszó hallatszott, sztentori hang kiáltott valamit, és a vonat lassan kigördült a pályaudvarról. Elindultak. Úton volt…

Pilar szíve kicsit hevesebben vert. Vajon minden rendben lesz-e? Sikerül-e véghezvinnie, amit elhatározott? Biztosan… biztosan… hiszen olyan gondosan végiggondolta… felkészült minden eshetőségre. Igen, sikerrel fog járni – sikerülnie kell…

Pilar vörös ajkának két sarka felfelé görbült. Egyszeriben kegyetlennek látszott az a száj. Kegyetlennek és mohónak, mint egy kismacska vagy egy gyermek szája: olyan száj, amely csupán önnön vágyainak van a tudatában, és még nem ismer irgalmat.

Pilar egy gyermek nyílt kíváncsiságával nézett körül. Ezek az emberek, mind a heten – annyira mulatságosak ezek az angolok! Olyan gazdagnak látszanak, olyan jómódúnak! A ruháik… a cipőik… Ó! Anglia kétségtelenül igen gazdag ország, ahogyan Pilar mindig is hallotta. De az emberek egyáltalán nem vidámak – nem, csöppet sem vidámak.

Jóképű fickó áll odakinn a folyosón… Pilar nagyon jóképűnek találta. Tetszett neki a sasorra, barnára sült arca és széles válla. Pilar az összes angol lánynál előbb rájött, hogy tetszik a férfinak. Ugyan egyszer sem nézett rá egyenesen, de tökéletesen tisztában volt azzal, hogy a férfi hogyan és milyen gyakran nézett rá.

Különösebb érdeklődés és érzelem nélkül vette tudomásul a tényeket. Pilar olyan országból jött, ahol a férfiak nyíltan néznek a nőkre, és nem titkolóznak fölöslegesen. Kíváncsi lett volna, vajon angol-e az a férfi, és magában úgy döntött, nem az.

Túlságosan eleven ahhoz, hogy angol legyen, vélte Pilar, de szőke. Talán americano. Pont úgy néz ki, gondolta a lány, mint azok a színészek a vadnyugati filmekben.

Utaskísérő furakodott végig a folyosón.

– Első terítés, hölgyeim és uraim. Első terítés. Foglalják el helyeiket az étkezőkocsiban.

Pilar kupéjából mind a hét utasnak az első terítésre szólt a jegye. Egyszerre álltak fel, és a fülke egyszeriben elhagyatott és békés lett.

Pilar gyorsan felhúzta az ablakot, amelyet korábban néhány ujjnyira leengedett egy katonás külsejű, ősz hölgy a túlsó sarokból. Aztán kényelmesen elhelyezkedett az ülésen, és az ablakon át szemlélte London északi külvárosát. Nem fordította el a fejét akkor sem, amikor hallotta, hogy nyílik az ajtó. A férfi volt az a folyosóról, és Pilar természetesen tudta, azért jön be, hogy beszélgessen vele.

Elgondolkodva nézett ki továbbra is az ablakon.

– Szeretné teljesen lehúzni az ablakot? – kérdezte Stephen Farr.

– Éppen ellenkezőleg – felelte illedelmesen Pilar. – Éppen most csuktam be.

Tökéletesen, de enyhe akcentussal beszélt angolul.

A beállt szünetben Stephen azt gondolta: Élvezetes hang. Benne van a napfény… Meleg, mint a nyári éjszaka…

Pilar meg azt: Tetszik a hangja. Nagy és erős. Vonzó férfi – igen, vonzó.

– Nagyon zsúfolt a vonat – mondta Stephen.

– Valóban az. Az emberek szerintem azért mennek el Londonból, mert ott minden olyan fekete.

Pilart nem úgy nevelték, hogy bűnnek tartsa a beszélgetést idegen férfiakkal a vonaton. Legalább annyira tudott vigyázni magára, mint bármelyik lány, de nem ragaszkodott a merev tabukhoz.

Ha Stephen Angliában nevelkedik, kínosnak érezte volna, hogy szóba elegyedjen egy fiatal lánnyal. Csakhogy Stephen barátságos lélek volt, és teljesen természetesnek vélte, hogy bárkivel beszélgessen, ha úgy hozta a kedve.

Szégyenkezés nélkül elmosolyodott.

– London elég rémes hely, nem igaz?

– Jaj, igen. Egyáltalán nem tetszik.

– Nekem sem.

– Maga nem angol, igaz? – mondta Pilar.

– Brit vagyok, de Dél-Afrikából jövök.

– Értem, ez mindent megmagyaráz.

– Most érkezett külföldről?

Pilar bólintott.

– Spanyolországból.

Ez felkeltette Stephen érdeklődését.

– Spanyolországból, igazán? Szóval spanyol?

– Félig. Anyám angol volt. Ezért beszélek ilyen jól angolul.

– Mi van azzal a háborúval?1 – kérdezte Stephen.

– Rettenetes, igen – nagyon szomorú. Sok minden elpusztult, nagyon sok.

– Maga melyik oldalon áll?

Pilarnak meglehetősen homályos fogalmai voltak a politikáról. A faluban, ahol élt, magyarázta, senki sem törődött túlságosan a háborúval.

– Nem volt közel hozzánk, érti. A polgármester persze kormánytisztviselő, tehát kormánypárti, és a pap Franco tábornok híve – ám a legtöbb embert leköti a szőlője meg a földje, nincs idejük ilyen dolgokkal foglalkozni.

– Szóval a maguk környékén nem voltak harcok?

Pilar azt felelte, hogy nem.

– De aztán autóval utaztam végig az országon – magyarázta –, és szerte az országban nagy pusztulást láttam. És láttam lehullani egy bombát, amely felrobbantott egy autót – igen, egy másik pedig lerombolt egy házat. Nagyon izgalmas volt!

Stephen Farr kissé gunyorosan elmosolyodott.

– Szóval izgalmasnak találta?

– Ugyanakkor bosszantónak – magyarázta Pilar. – Mert tovább akartam utazni, és az autóm sofőrjét megölték.

Stephen figyelte a lányt.

– És ez nem zaklatta fel?

Pilar nagy, sötét szeme kikerekedett.

– Mindenkinek meg kell halnia! Ez így van, nem igaz? Ha gyorsan jön az égből – bumm! – éppolyan jó, mintha másként történne. Az ember egy ideig él… igen, aztán egyszerre csak halott. Ez történik ezen a világon.

Stephen Farr nevetett.

– Nem hinném, hogy maga pacifista.

– Micsoda nem vagyok? – Pilart szemlátomást zavarba hozta a szó, amely addig nem szerepelt a szókincsében.

– Megbocsát az ellenségeinek, señorita?

Pilar a fejét rázta.

– Nincsenek ellenségeim. De ha lennének…

– Nos?

Stephent ismét izgalomba hozta az az édes, kegyetlenül felfelé görbülő száj.

– Ha volnának ellenségeim – mondta komoran Pilar –, ha bárkik is gyűlölnének, és én is gyűlölném őket – elvágnám az ellenségem torkát, így…

Egyértelmű mozdulattal mutatta.

A gesztus olyan gyors és durva volt, hogy egy pillanatra meghökkentette Stephen Farrt.

– Maga igen vérszomjas ifjú hölgy! – mondta.

Pilar tárgyilagosan tette fel a kérdést.

– Maga mit tenne az ellenségével?

Stephen ámulva nézte, csak nézte a lányt, aztán hangosan felnevetett.

– Magam se tudom… – mondta. – Nem én!

– De biztosan tudja – mondta rosszallón Pilar.

Stephen abbahagyta a nevetést, mély lélegzetet vett, és halkan felelt.

– Igen. Tudom.

Aztán gyorsan egészen más hangnemben folytatta.

– Mi hozta Angliába?

Pilar illedelmesen válaszolt.

– Meglátogatom a rokonaimat – az angol rokonaimat.

– Értem.

Stephen hátradőlt, és a lányt tanulmányozta: azon tűnődött, vajon milyenek azok az angol rokonok, akiket említett – vajon mihez kezdenek ezzel a spanyol idegennel… próbálta elképzelni a lányt holmi józan brit család körében, karácsonykor.

– Ugye Dél-Afrika szép? – kérdezte Pilar.

Stephen mesélni kezdett a lánynak Dél-Afrikáról. Az egy gyermek elégedett figyelmével hallgatta. Stephen élvezte a lány naiv, mégis eszes kérdéseit, és azzal szórakoztatta magát, hogy valóságos eltúlzott tündérmesét adott elő.

A kupé jogos utasainak visszatérése vetett véget ennek a mulatságnak. Stephen felállt, a lány szemébe mosolygott, és visszament a folyosóra.

Amikor megállt egy pillanatra az ajtóban, hogy beengedjen egy idősebb hölgyet, a tekintete a Pilar nyilvánvalóan külföldi, szalmafonatból készült ládáján függő címkére esett. Érdeklődéssel olvasta el a nevet – Miss Pilar Estravados –, és amikor meglátta a címet is, a szeme kikerekedett a hitetlenkedéstől és még valamitől – Gorston Hall, Longdale, Addlesfield.

Félig hátrafordult, és egészen más arckifejezéssel nézett a lányra – csodálkozva, bosszúsan, gyanakvón… Kiment a folyosóra, ott állt cigarettázva, összeráncolt homlokkal…

III

Gorston Hall nagy, kék-arany szalonjában Alfred Lee és a felesége, Lydia a karácsonyi ünnepeket tervezték. Alfred szögletes, középkorú férfi volt, az arca szelíd, barna szeme barátságos. Amikor beszélt, a hangja higgadt, pontos, és jól artikulált volt. Kurta nyakával valami különös tehetetlenséget sugárzott. Lydia, a felesége agárszerűen energikus, karcsú asszony volt. Döbbenetesen sovány, ám minden mozdulatát gyors és meghökkentő kecsesség jellemezte.

Vidám, beesett arcán nyoma sem volt szépségnek, ám annál inkább egyéniségnek. A hangja elbűvölő volt.

– Apa ragaszkodik hozzá! – mondta Alfred. – Semmi más oka.

Lydia visszafogta türelmetlen kézmozdulatát.

– Muszáj mindig engedned neki? – kérdezte.

– Nagyon öreg már, drágám…

– Jaj, tudom, tudom!

– Elvárja, hogy a kedvében járjunk.

– Természetesen – felelte szárazon Lydia –, hiszen mindig is így történt! De előbb-utóbb a sarkadra kell állnod, Alfred.

– Hogy érted ezt, Lydia?

Olyan meghökkenten és felháborodottan nézett az asszonyra, hogy az egy pillanatig nem tudta, folytassa-e.

– Hogy érted ezt, Lydia? – ismételte Alfred Lee.

Az asszony megvonta vékony, kecses vállát.

Próbálta megválogatni a szavait.

– Apád… hajlamos… zsarnokoskodni…

– Öreg.

– És még öregebb lesz. És ennek következtében még zsarnokibb. Hol lesz ennek vége? Már most is teljes mértékben ő irányítja az életünket. Semmit sem tervezhetünk önállóan. Ha mégis megtesszük, általában felborul a terv.

– Apa elvárja, hogy ő legyen az első – mondta Alfred. – Nagyon jó hozzánk, ne feledd.

– Ó! Jó hozzánk!

– Nagyon jó hozzánk.

Alfred hangjában némi szigor bujkált.

– Úgy érted, anyagilag?

– Igen. A kívánságai igen egyszerűek. De tőlünk sosem sajnálja a pénzt. Kedved szerint költhetsz ruhákra és erre a házra, és a számlákat szó nélkül kifizeti.

– Pénz dolgában apád nagyon bőkezű, elismerem – mondta Lydia. – Cserében azonban elvárja, hogy úgy viselkedjünk, mint a rabszolgák.

– Rabszolgák?

– Ezt a szót használtam. A rabszolgája vagy, Alfred. Ha azt tervezzük, hogy elmegyünk, és apád egyszerre csak azt akarja, hogy ne menjünk, lemondod, és szó nélkül maradunk! Ha a szeszélye úgy kívánja, hogy elküldjön minket, elmegyünk. Nincs saját életünk – nem vagyunk függetlenek.

– Szeretném, ha nem beszélnél így, Lydia – mondta megbántottan a férje. – Ez hálátlanság. Apám mindent megtett értünk…

Az asszony lenyelte a nyelve hegyén lévő választ. Ismét megvonta vékony, kecses vállát.

– Tudod, Lydia – mondta a férje –, az öreg nagyon kedvel téged…

Az asszony tisztán és érthetően válaszolt.

– Én viszont egyáltalán nem kedvelem őt.

– Lydia, elkeserít, ha ilyeneket beszélsz. Annyira rosszindulatú…

– Lehet. De néha az ember úgy érzi, ki kell mondania az igazat.

– Ha apa sejtené…

– Apád tökéletesen tudja, hogy nem kedvelem! Mulattatja, azt hiszem.

– Komolyan mondom, Lydia, ebben tévedsz. Gyakran mondogatja nekem, milyen kedves vagy hozzá.

– Természetesen mindig udvarias voltam. Az is leszek. Csak a tudomásodra hozom a valódi érzéseimet. Nem szeretem az apádat, Alfred. Szerintem rosszindulatú és zsarnoki vénember. Hatalmaskodik veled, és visszaél azzal, hogy szereted. Már évekkel ezelőtt szembe kellett volna szállnod vele.

– Elég volt, Lydia – mondta élesen Alfred. – Kérlek, ne folytasd.

Az asszony sóhajtott.

– Sajnálom. Talán rosszul tettem… Beszéljünk a karácsonyról. Gondolod, hogy David fivéred tényleg eljön?

– Miért ne?

Az asszony kétkedve csóválta a fejét.

– David olyan… fura. Évek óta nem járt ebben a házban, emlékezz csak vissza. Annyira rajongott anyátokért… valami baja van ezzel a hellyel.

– David mindig apa idegeire ment – mondta Alfred – a zenéjével meg az álmodozásával. Talán néha kissé keményen bánt vele. De azért szerintem David és Hilda eljönnek. Karácsony van, tudod.

– Békesség és jóakarat – mondta Lydia. Finom vonalú szája ironikus mosolyra húzódott. – Majd meglátjuk! George és Magdalene jönnek. Azt mondták, valószínűleg holnap érkeznek. Attól tartok, Magdalene rettenetesen unatkozni fog.

– Fel nem foghatom – mondta kissé bosszúsan Alfred –, miért vett el George öcsém egy nála húsz évvel fiatalabb lányt! George mindig bolond volt!

– Nagyon sikeres a pályáján – mondta Lydia. – A választói kedvelik. Azt hiszem, Magdalene politikai szempontból meglehetősen keményen dolgozik neki.

– Azt hiszem – mondta lassan Alfred –, nem nagyon kedvelem azt a nőt. Csinos ugyan, de néha olyan, mint azok a szépséges körték a boltból – a külsejük rózsás és viaszosan csillogó… – Megcsóválta a fejét.

– De belül romlottak? – fejezte be Lydia. – Különös, hogy ezt mondod, Alfred!

– Miért?

– Mert – felelte az asszony – általában olyan szelíd lélek vagy. Alig mondasz bárkiről is rosszat. Néha felbosszantasz, mert nem vagy eléggé… ej, hogy is mondjam?… eléggé gyanakvó… eléggé világias!

A férfi elmosolyodott.

– Szerintem a világ olyan, amilyenné magad teszed.

– Nem! – csattant fel Lydia. – A gonosz nem csak az ember képzeletében él. A gonosz létezik! Úgy látszik, te nem veszel tudomást a világban létező gonoszról. Én igen. Érzem. Mindig is éreztem – itt, ebben a házban… – Az ajkába harapott, és elfordult.

Alfred válaszolni akart.

– Lydia…

De az asszony figyelmeztetőn emelte fel a kezét, tekintete a férje válla fölött állapodott meg. Alfred megfordult.

Sima arcú, sötét hajú férfi állt ott tiszteletteljesen.

Lydia éles hangon fordult hozzá.

– Mi az, Horbury?

Horbury hangja nem volt több halk, tiszteletteljes mormolásnál.

– Mr. Lee, asszonyom. Megkért, hogy közöljem: még két vendég érkezik karácsonyra, szíveskedjen szobákat előkészíteni számukra.

– Még két vendég? – kérdezte Lydia.

– Igen, asszonyom – mondta lágyan Horbury –, még egy úr és egy ifjú hölgy.

Alfred elcsodálkozott.

– Egy ifjú hölgy?

– Mr. Lee ezt mondta, uram.

– Felmegyek hozzá – vágta rá Lydia.

Horbury apró lépést tett, szinte meg se moccant, mégis automatikusan megállította Lydiát.

– Megbocsásson, asszonyom, de Mr. Lee a délutáni pihenőjét tölti. Külön kérte, hogy ne zavarják.

– Értem – mondta Alfred. – Természetesen nem fogjuk zavarni.

– Köszönöm, uram. – Horbury visszavonult.

Lydiából hirtelen kirobbant:

– Hogy utálom ezt az embert! Úgy lopakodik a házban, mint egy macska! Sosem hallom jönni-menni.

– Magam sem kedvelem különösebben. De érti a dolgát. Nem olyan könnyű jó férfi ápolót szerezni. És apám kedveli, ami a legfontosabb.

– Igen, a legfontosabb, ahogy mondod. Alfred, mi ez az ifjú hölggyel? Miféle ifjú hölgy?

A férfi a fejét rázta.

– El nem tudom képzelni. Fogalmam sincs, ki lehet.

Összenéztek. Aztán Lydia elhúzta kifejező száját.

– Tudod, mit gondolok, Alfred?

– Mit?

– Szerintem apád elunta magát az utóbbi időben. Azt hiszem, valami karácsonyi mulatságot szervez magának.

– Azzal, hogy meghív két idegent a családi összejövetelre?

– Jaj, nem ismerem a részleteket… de szerintem apád szórakozni akar.

– Remélem, lesz egy kis öröme – mondta komolyan Alfred. – Szegény öregfiú, nem tud lábra állni, nyomorék – egy olyan kalandos élet után, amilyet megélt.

– Valóban… kalandos életet élt – mondta lassan Lydia. A jelző előtt sokatmondó szünetet tartott. Alfred észrevette. Elpirult, látszott rajta az elkeseredés.

Lydia hirtelen felkiáltott.

– El nem tudom képzelni, hogyan lett ilyen fia, amilyen te vagy! Tűz és víz. És rajongsz érte – valósággal imádod!

Alfred kissé bosszús lett.

– Nem mész kissé túl messzire, Lydia? Szerintem természetes dolog, hogy egy fiú szereti az apját. Az lenne a természetellenes, ha nem tenné.

– Akkor ennek a családnak a legtöbb tagja… természetellenes – mondta Lydia. – Jaj, ne veszekedjünk! Bocsánatot kérek. Megbántottalak, tudom. Hidd el, Alfred, nem akartam. Egyszerűen csodállak a… a ragaszkodásodért. A hűség ritka erény manapság. Mondjuk, hogy féltékeny vagyok rá? Az asszonyok általában az anyósukra szoktak féltékenyek lenni – miért ne lehetnék akkor féltékeny az apósomra?

A férfi gyengéden átkarolta az asszonyát.

– Túlzásba esel, Lydia. Nincs okod féltékenységre.

Az asszony gyorsan, bűntudatosan megcsókolta a férjét, finoman puszit lehelt a fülcimpájára.

– Tudom. Mégis, Alfred, nem hiszem, hogy anyádra féltékeny lettem volna. Bárcsak ismerhettem volna!

A férfi sóhajtott.

– Szegény jószág volt – mondta.

Az asszony érdeklődéssel nézte a férjét.

– Szóval annak láttad… szegény jószágnak… Érdekes.

– Ahogy emlékszem rá – mondta szinte álmodozón a férfi –, majdnem mindig beteg volt… Gyakran sírt… – A fejét csóválta. – Nem volt benne életerő.

Az asszony még egyre a férjét nézve, halkan suttogta:

– Milyen különös…

De amikor a férfi kérdőn nézett rá, az asszony gyorsan megrázta a fejét, és témát váltott.

– Minthogy nem tudhatjuk meg, kik lesznek titokzatos vendégeink, kimegyek, és befejezem a kertemet.

– Nagyon hideg van, drágám, csípős a szél.

– Majd jól felöltözöm.

Lydia kiment a szobából. Egyedül maradva, Alfred Lee néhány pillanatig mozdulatlanul állt, kicsit ráncolta a homlokát, aztán a szoba végében lévő nagy ablakhoz ment. Odakinn a ház teljes hosszában húzódó terasz helyezkedett el. Néhány perc múlva ott jelent meg Lydia, kezében lapos kosárral. Vastag vattakabátot viselt. Letette a kosarat, és dolgozni kezdett a kissé a talajszint fölé emelt, négyzet alakú kőedényben.

A férfi egy darabig nézte. Végül ő is kilépett a szobából, kabátot és egyujjas kesztyűt vett, és az oldalajtón kiment a teraszra. Ahogy ment, különböző más kőládák mellett haladt el, megannyi miniatűr kert volt, Lydia fürge ujjainak művei.

Az egyik sivatagi jelenetet ábrázolt puha, sárga homokkal, színes bádogból készült kis pálmaligettel és tevekaravánnal meg két kis arab figurával. Néhány primitív vályogház is állt ott gyurmából. Volt olasz kert teraszokkal és színes pecsétviaszból készült virágágyásokkal. Volt sarkvidéki táj is, zöld üveg jéghegyekkel és egy kis csapatnyi pingvinnel. Azután japánkert következett néhány gyönyörű törpefával, vizet jelképező tükörrel, gyurmahidacskákkal.

Alfred végre oda ért, ahol a felesége szorgoskodott. Lydia már lerakott némi kék papírt, amelyet üveggel fedett be. Körülötte kődarabok hevertek halomban. Ekkor éppen durva kavicsokat öntött ki egy zacskóból, és tengerpartot formázott belőlük. A kövek közt pici kaktuszok voltak.

Lydia mormogott magában.

– Igen, éppen így – pontosan ezt akartam.

– Mi a legújabb alkotásod? – kérdezte Alfred.

Az asszony felkapta a fejét, mert nem hallotta közeledni a férjét.

– Ez? Jaj, hát a Holt-tenger, Alfred. Tetszik?

– Meglehetősen kopár, nemde? – mondta a férfi. – Nem kellene még némi növényzet?

Lydia a fejét rázta.

– Én ilyennek képzelem a Holt-tengert. Hiszen halott, tudod…

– Nem annyira mutatós, mint néhány másik.

– Nem akartam, hogy különösebben mutatós legyen.

Lépések hallatszottak a teraszon. Egy idős, ősz hajú, kissé hajlott hátú komornyik tartott feléjük.

– Mrs. George Lee van a telefonnál, asszonyom. Azt kérdezi, megfelelő volna-e, ha Mr. George-dzsal együtt holnap öt húszkor érkeznének?

– Igen, mondja meg neki, hogy rendben van.

– Köszönöm, asszonyom.

A komornyik elsietett. Lydia ellágyultan nézett utána.

– Kedves, öreg Tressilian. Micsoda segítség! El sem tudom képzelni, mit csinálnánk nélküle.

Alfred egyetértett.

– A régi iskola. Majdnem negyven esztendeje van nálunk. Hűséges valamennyiünkhöz.

Lydia bólintott.

– Igen. Olyan, mint a regények hűséges, öreg csatlósai. Azt hiszem, képes lenne rojtosra hazudni a száját, ha így kellene megvédenie a család egyik tagját!

– Szerintem is – mondta Alfred. – Biztosan.

Lydia a helyére tette az utolsó kavicsot is.

– Így ni – mondta. – Készen van.

– Készen? – csodálkozott Alfred.

Az asszony nevetett.

– Karácsonyra, csacsi! Erre a szentimentális családi karácsonyra, amelyre készülünk.

Tartalom

Első rész – December 22.

Második rész – December 23.

Harmadik rész – December 24.

Negyedik rész – December 25.

Ötödik rész – December 26.

Hatodik rész – December 27.

Hetedik rész – December 28.

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 484 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License