PROLÓGUS

London – Városi Forradalom

Háborúban igen kényes az élet és a halál egyensúlya. Háborúban elvenni egy másik ember életét nem gyilkosság, hanem diadal.

A halál mégis győzedelmeskedett.

Háborúban az ellenség halálának és megsemmisítésének a megtervezése stratégia.

A halál mégis győzedelmeskedett.

Az erőszak vírusként terjedt városról városra. Egy eltévedt szikra Hanoiban lángra lobbantotta Chicagót. A Berlinben gyújtott tűz vadul tombolt tovább Tokióban. Az őrjöngés tovább vitte a vörös kakast New Yorkba, Moszkvába, Brazíliavárosba, Hongkongba.

Az egész glóbuszon égtek a városok.

Az emberi faj önmagát emésztette, ahogy fanatikus dobpergés kíséretében szegény a gazdag ellen, kultúra a kultúra ellen fordult, legyen az vallási vagy politikai meggyőződés, utat tört magának a vad gyűlölet.

Így a halál győzedelmeskedett.

Az öreg templom kőépületének a gyomrában összegyűlt tizenkét ember értette a háború rettenetét és kínjait. Életeket vettek el harc közben, a stratégiájukkal, csellel és megtévesztéssel. Abba is beletörődtek, hogy a kezükhöz már örökre vér tapad.

Úgy tűnt, a béke nem győzhet, csak ha előbb a halál győzedelmeskedik.

Annak ellenére, hogy korábban nagyon különböző életet éltek, a háború összekovácsolta őket. Tizenketteknek nevezték magukat, és mindnyájan kiaknázták saját képességeiket a hadműveleti szobában, ahol korábban istentiszteleteket tartottak. Ugyanis olyan képességekkel rendelkeztek, amelyeket az Illegalitás nagyra értékelt.

Először besorozták őket, majd a kiképzésük folyamán új képességeket is szereztek.

Gyilkos képességeket.

A csapatban helyet kapott egy tanár, egy színész, egy táncos, egy rendőr, egy orvos, egy fiatal tudós, két technikus, egy nyugdíjas katona, akit újra szólított a kötelesség, egy tolvaj, egy szerelő és egy gazdag örökösnő.

Kémek voltak és katonák abban a világ városain végigsöprő háborúban, amely azzal fenyegette őket, hogy magukra maradnak a füstölgő romok között.

Mélyen az utcák alatt, ahol a vér és halál mindennapos rettenetté vált, egy nagy, kerek asztal állt a főhadiszállásukon, mint Artúr király várában. A polcokon számítógépek, lehallgatóeszközök, kommunikációs berendezések sorakoztak.

A fegyvereket – puskákat, késeket, gránátokat, robbanóanyagot – fiókokban és szekrényekben tárolták.

A központi helyiséget hevenyészett gyengélkedővé és gyógyszerraktárrá alakították. A felcserek szükség esetén ott látták el a sebesülteket és osztották a – külön szekrényben elzárva tartott – bevethető drogokat. Hallucinogéneket, altatókat, mérgeket.

Az orvost csak Rókának nevezték, annak ellenére, hogy ennyi idővel a harcok kezdete után már mindnyájan ismerték névről a másikat.

A következő szoba rejtette a ruhákat, parókákat, hajigazítókat, sminket, krémeket és minden mást, ami segített elváltoztatni a külsejüket. A színésznő mindig a saját nevét használta, de a többiek csak Kaméleonként emlegették.

Másik szoba szolgált műhelyként, ahol a robbanóanyagot keverték, a robbanószerkezeteket, időzítőket és a távirányítókat rakták össze.

A tanárnő, aki a harcok kitörésekor a tanulók véres testét ásta ki a lebombázott iskola romjai alól, most bombákat készített. Azért a célért élt, amelyre az összetört, véres testek fölött megesküdött: eltiporni azokat, akik gyerekeket gyilkolnak.

Az orvossal is akkor találkozott, azon a napon, amely örökre megváltoztatta az életét. A véres füstfüggöny mögött megcsillant a fény.

Egymásba szerettek, összeházasodtak és közösen szerették tovább a kislányukat.

Hogy biztonságban tudják, egy megbízható barátjukat kérték meg arra, hogy vigyázzon rá.

A tanárnőt Gidának szólították.

Legtöbbször a Nyúlként emlegetett, nyugdíjas katonával dolgozott együtt.

Akit életkora és a tapasztalatai okán mindenki de facto a vezetőjüknek tartott.

A kócos, ősz hajú katona felállt. Arcára mély ráncokat vésett az idő és a szolgálat. Végighordozta tekintetét az asztal körül ülőkön. Tudta, hogy már mindenki kapott sebeket. Nemcsak fizikai, de lelki sérüléseket is. Ennek ellenére folytatták a harcot. Éppen úgy megbízott bennük, mint saját magában.

A pusztítás évei családdá kovácsolták őket.

– Egy jó hír, mielőtt elkezdenénk az eligazítást. A hírszerző megérkezett Észak-Amerikába, és ezt az Illegalitás és az MI6 is megerősítette. Az ellenséges sejtek még aktívak, de a széljárás megfordult. Több nagyvárosban is sikerült beszivárogni a forradalmi parancsnokságokba, néhány helyen még a megsemmisítésük is sikerrel járt.

– Vakond.

Az örökösnő bólintott.

– Meg tudom erősíteni. A kapcsolatom New Yorkból azt jelentette, hogy a város a szövetségeseink kezére került, az ellenséges erők pedig megadták magukat. Washington D. C.-ből ugyanez a hír futott be, akárcsak Los Angelesből, Dallasból, de még olyan kanadai városokból is, mint Montreal és Toronto – simította hátra fakószőke haját. Egy vacsorapartiról érkezett, csillogó fülbevalóját akár gyémántnak is lehetett nézni.

A legtöbb ékszerét már eladta, hogy az árukból ennivalót, orvosi eszközöket és fegyvereket vásároljon – vagyis mindent, amit szükségesnek találtak. A Párducnak nevezett táncosnőre pillantott.

– Ezeket az én forrásaim is megerősítették – szólalt meg kelet-európai akcentussal Párduc, ugyanis ott született és illusztris karrierje is onnan indult. – Ezekben a percekben is folynak a tűzszüneti tárgyalások.

– Ezek valóban jó hírek, de Londonról ugyanez már nem mondható el – vont vállat Szarka, a tolvaj, akinek még a beszédén is érződött, hogy az utcán élte az életét.

– Egyelőre – fogta meg Róka az asztal alatt Gida kezét. – Viszont Észak-Amerika stabilizálódik, amit Európa is követni fog, majd később az egész világ. Az elmúlt hetekben sokkal több ellenséges sebesültet láttam el, mint barátit.

Akárcsak Párduc, Róka akcentusa is ukrán születésről árulkodott.

– Többen dezertálnak vagy visszavonulnak – tette hozzá Gida. – Menekülnek Londonból – szorította meg erősebben a férje kezét.

– A kislányunk jól van – nyugtatta meg a férje. – A menekülők nem harcolni akarnak, hanem túlélni – emelte a szájához a felesége kezét, ha már úgyis családi körben ültek. – Hamarosan újra látni fogjuk a kislányunkat – biztosította. – Meg a te fiaidat is, Párduc. Hálásak vagyunk, amiért menedéket nyújtottál a kicsinknek.

– Gida is bújtatta a fiúkat amikor London túlságosan veszélyessé vált a számukra. Mi itt mind… mind vigyázunk egymásra.

– Meg az ártatlanokra – tette hozzá a Bagolynak hívott tudós.

– Rájuk mindig.

A Darázsnak nevezett technikus felemelte a kezét.

– Na, és Olaszország? Már több mint egy hete nem hallottam a Rómában élő bátyámról. A feleségem és az anyám Toscanában vannak, de őket sem tudom elérni.

– Rómában heves harcok dúlnak – árulta el Párduc. – Majd meglátom, mit tudok kideríteni róluk.

– Köszönöm.

– Ma reggel sikerült beszélnem a húgommal – gyújtott cigarettára Kobra, a másik technikus. – Akárcsak Róka, ő is azt mondta, hogy több sebesültet lát el közülük, mint a sajátjaink közül.

A mellette helyet foglaló rendőr, Cápa is rágyújtott a saját cigarettájára.

– Én is ugyanezeket a híreket hallottam a hírszerzőmtől. Menekülnek, túlerőben vagyunk. Mindkét oldal ellátási nehézségekkel küzd, de mi ehhez már hozzászoktunk. Talán még nem értünk el a fordulóponthoz, de nagyon közel kerültünk hozzá.

– Annál is közelebb fogunk, ha sikerrel teljesítjük a következő küldetésünket – közölte Nyúl. – Darázs, ha megkérhetlek…

Darázs felállt és az egyik számítógéphez lépett.

– Nézzétek a térképet a képernyőn. A célpont itt található. Ezek alatt az épületek alatt, melyeket még a konfliktus kezdetén kiürítettek. Itt rendezte be a Domínium a londoni főhadiszállását.

Morajlás futott végig az asztal körül.

– Megerősítették ezt az információt? – kérdezte ellentmondást nem tűrő hangon Róka. – Legutóbb ezt a hírszerzők sokkal inkább a West End környékére valószínűsítették.

– Dezinformáció volt… feltehetőleg szándékos – szorította össze Kaméleon az ajkait. – Nem szeretem, amikor hülyére vesznek. Ha lecsapunk, mint ahogy mondtam…

– Lehull az álcád – vigyorgott rá Cápa. – Higgadtabban, szépségem.

– Általában azt mondom, a picsába a higgadtsággal, de ebben az esetben… – vonta meg a vállát Kaméleon, és hátradobta égővörös haját. – Csakhogy egyelőre nem tudom megerősíteni az új célpontot.

– Láttam, amit láttam, hallottam, amit hallottam – szólalt meg Szarka. – És nem, nem láttak meg és nem hallottak meg. Éppen egy számomra ismeretlen területet fésültem át, és belebotlottam egy alagútba, aminek nem lett volna szabad ott lennie. Akadt néhány légkürtő is mellette. Legalább kétszer akkora a hadműveleti szobájuk, mint a miénk. Remek felszereléssel és képzett kezelőszemélyzettel. Meg fegyvertár…, ami csábított, de az imént említett személyzet elbizonytalanított. Úgy döntöttem, jobb visszatérni a hírrel, és élni még egy napot.

– Oda kell mennünk, és alaposan felderítenünk azt a helyet.

– Elég alaposan felderítettem, Róka, és elküldtem a jó öreg S. O. S.-t Nyúlnak – rajzolt a levegőbe Szarka egy X-et és két I-t, a Tizenkettek jelét.

– Éppen ezért gyűltünk most itt össze. A létesítmény nagy része börtön.

– A főhadiszálláson? – kérdezte Vakond. – Hallottam egy börtönről Whitechapelben.

– A hír igaz – erősítette meg Nyúl. – Szarkának a kürtőkben kúszva sikerült készítenie néhány fényképet az épületről és a környezetről.

– A börtön a terv második része, amit az elsővel együtt kell végrehajtani. Meg kell semmisíteni az ellenséges főhadiszállást, ezzel egy időben átvenni az ellenőrzést a börtön felett, és kiszabadítani az embereinket – pillantott Szarka felé. – Újabb küldetés vár rád, barátom, fényképezz, ha lehetséges, és szerezz annyi új információt, amennyit csak tudsz. Gidával és Sólyommal elkészítjük a robbanószerkezeteket, amelyeket azután ők ketten fognak elhelyezni. A kettes csapat, Róka, Párduc, Kaméleon és Darázs a börtönre csapnak le. A robbanás egyszerre lesz nekik jel az indulásra és fedezék, ami eltereli a bent lévők figyelmét. Vakond és Bagoly, ti lesztek a kettes csapat szeme. Szarka és Cápa, ti pedig az egyes csapaté. Kobra és én innen biztosítjuk a kommunikációs csatornákat.

• • •

Napokig dolgoztak a terv részletein, az időzítésen, a fegyverek kiválasztásán, a megközelítési és a menekülési útvonalak kiválasztásán.

Amikor elkészültek, és a Parancsnokság zöld utat adott a küldetésnek, beöltöztek, majd körbeülték az asztalt még egy utolsó eligazításra.

Melynek során Nyúl körbeadott egy palack whiskey-t.

– Egy korty a csata előtt. Ez az áttörés, a fordulópontja ennek a hosszan tartó, kemény küzdelemnek. Sikerülni fog. Ma éjjel életeket oltunk ki, és sokakat megmentünk. Ne feledjétek, hogy miért harcolunk. Nem magunkért, hanem az ártatlanokért – nézett Bagolyra. – A gyermekeinkért.

Majd Rókára, Gidára és Párducra siklott a pillantása.

– Nem Angliáért, hanem mindenkiért. A Tizenkettekre.

Ittak, de arról fogalmuk sem volt, hogy egy áruló is velük iszik.

ELSŐ FEJEZET

Darázs számtalan nevet viselt az élete során. Viszont amikor 2061 szeptemberében Rómából New Yorkba repült, azt használta, amit születésekor kapott.

Giovanni Rossi.

Már közel nyolc éve nyugdíjba vonult, azóta a kertjében töltötte a napjait, élvezte az unokái társaságát, és esténként borozgatott a feleségével.

Elkényelmesedett, de ezt cseppet sem bánta. Maga mögött hagyta a villámkezű technikust, a minden hájjal megkent kémet és a kelletlen katonát, aki gyűlölte a háborút.

Annak nézett ki, mint aki valójában volt, egy nyolcvan felé közeledő, az életével elégedett férfinak. Habár álmaiba időnként még mindig befurakodott néhány emlékkép azokból az időkből, amikor megveszett a világ.

Viszont a felesége mellett ébredt az ágya biztonságában és jó idő esetén – alkalmanként rosszabb idő esetén is – római háza teraszáról figyelte reggelizés közben, ahogy ébred a város.

A családja közelében lakott, ahol született és ahol évtizedeket élt le a feleségével.

Reggel majd hiányozni fog, hogy nem mellette ébred, nem beszélve a teraszról és Rómáról. Csakhogy jött a jel, ő pedig esküt tett azon a véres, árulással megmérgezett éjszakán.

Nem pakolt össze sok holmit – New Yorkban bármit megvásárolhat, aminek a szükségét érzi. Így csak egy apró bőröndöt húzott maga mögött és egy magányos táska lógott a vállán.

Elmosolyodott, amikor észrevette az egyenruhás sofőrt, kezében a táblával, amelyen a neve állt.

– Én vagyok Giovanni Rossi.

– Hadd vegyem el a csomagját, signore Rossi. Nem hozott több bőröndöt?

– Nem hoztam, ez minden.

– Kérem, fáradjon utánam.

A férfi amerikai akcentussal beszélt és tisztelettudóan érdeklődött Rossi útja felől, majd kifejezte abbéli reményét, hogy kellemesen tölti majd New Yorkban az idejét.

Giovanni nem számított limuzinra, de egyáltalán nem lepődött meg. Elvégre Rókából befolyásos és gazdag ember lett.

A sofőr kinyitotta előtte az ajtót, és Giovanni becsusszant a luxust kínáló bőrülésre, a csokrokkal telerakott vázák közé, ahol még egy előre kibontott boros palack is várta.

– Attól félek, ilyen forgalomban nagyjából negyven percig tart az út. Programoztam zenét, ha szeretne hallgatni valamit.

– Grazie.

– Kérem, tudassa, ha szükségét érzi valaminek.

Annak ellenére, hogy Giovanninak nem lett volna ellenére a társaság és a beszélgetés, a sofőrt elválasztó fal némán a helyére siklott.

Töltött magának egy pohár bort, hátradőlt, és élvezte az utazást.

Csaknem negyedszázad telt el azóta, hogy New Yorkban járt, akkor is az Agenzia Informazioni e Sicurezza Esterna megbízásából.

Érdekes idők voltak, gondolta a bort kortyolgatva, miközben kibámult az ablakon, és nézte a várost, melynek Rómához hasonlatosan kegyetlen mélységből sikerült talpra állnia.

Újra eszébe jutott a rejtjelezett üzenet, és összevonta a szemöldökét.

XII

New York

Semmilyen körülmények közt ne hívj.

Érkezésedkor szállítóeszköz fog várni a nemzetközi terminálon.

Mellékeltem a jegyedet.

Sürgős, Róka

Milyen régen nem váltottak üzenetet? Legalább tíz éve, gondolta Giovanni. Mennyire gyorsan szállnak az évek! Ráadásul mit tehetne egy hozzá hasonlóan elpuhult öreg ember?

Csakhogy a fogadalom az fogadalom. Amit ráadásul akkor tett, amikor még meg sem száradt kezén a vér.

Mivel kissé elálmosodott az utazástól és a bortól, hátradőlt, és lehunyta a szemét. Már-már kezdte elveszíteni a kapcsolatot a valósággal, amikor megérzett valamit a levegőben, amit nem tudott összekötni sem a csokrokkal a vázában, sem pedig a borral a pohárban.

Bőven elmúlt hetven, nyolc éve nyugdíjba vonult, de még elevenen élt benne a kiképzés.

Kiegyenesedett, elejtette a poharat, kilöttyintette a bort.

Csakhogy nem nyílt az ablak, és az ajtó sem moccant. A hátát megtámasztva erősen belerúgott a térelválasztóba, ami elszigetelte a sofőrtől, de az sem engedett.

Alig néhány percig tartott, mire elveszítette az eszméletét, és talán ennyi ideig sem, amíg beállt a halál.

• • •

A sofőr nem sietett, jól érezte magát, dudorászva hallgatta a zenét, így nézte végig az apró monitoron Rossi halálát. Pontosan tudta, mennyi ideig tart, amíg a gáz legyőzi egy hozzá hasonló termetű férfi ellenállását, és mennyi ideig tart, amíg végez vele.

Elvégre ezt a tudását háborúban szerezte.

A következő lépéshez félhüvelyknyire leengedte a jobb hátsó ablakot, és bekapcsolta a ventilátort, így a méreg lassan kiszellőzött, miközben nem ártott senkinek.

Az utastér megtisztítását követően befordult az alig egy éve vásárolt ház garázsába. A küldetéséhez türelem kellett, amit több évtizedes börtönbüntetése alatt fejlesztett tökélyre.

Az alatt a börtönbüntetés alatt, amelyet részben Rossi miatt szabtak ki rá.

Kiszállt a kocsiból, és légzőmaszkot vett elő a csomagtartóból. Mindössze elővigyázatosságnak szánta, elvégre ennyi idő alatt már eloszlott a gáz.

Azonban a tévedésekért, apró hibákért – és a türelmetlenségért – drága árat kellett fizetnie a múltban.

Kinyitotta az utasajtót, és szemügyre vette a munkája eredményét.

Rossi összegörnyedve hevert a bőrülésen. Még mindig ökölbe szorított keze bütykeit véresre horzsolta, ahogy hasztalan próbálta betörni az ablaküveget.

Nevetséges bajuszával és pocakjával egy rozmárra emlékeztette a gyilkosát. Nyitott szájával és kidülledt szemével mintha arra várna, hogy halat dobjanak neki.

A gyilkosa ezt kifejezetten szórakoztatónak találta.

Átkutatta a zsebeit, és kicserélte az általa küldött üzenet papírra került változatát egy másikra.

Egy aprólékosan lemásolt névjegy hátára nyomtatta vastag betűkkel, amit most Rossi jobb kezének mutató- és középső ujja közé tűzött.

ITT A HALOTT DARÁZS.

CSATLAKOZOTT GIDÁHOZ, SÓLYOMHOZ, NYÚLHOZ.

A XII MÁR CSAK VIII.

NEMSOKÁRA CSAK I MARAD.

– Eljönnek, naná, hogy mindnyájan eljönnek.

A házban, abban a szobában, amit az álcázásnak szentelt, levette a sofőregyenruhát és a rövid, barna parókát. Ezután lassan, kissé fájdalmasan lefejtette a kényelmetlenül szoros maszkot, amely két évtizedet törölt le az arcáról.

Majd krémet masszírozott a bőrébe, és az úgy nyelte magába, mint ahogy a szomjas ember nyakalja a vizet.

Kivette a színes kontaktlencsét, letörölte a sminket a kezéről, amit azért kent fel, hogy színben megegyezzen az arcára felhelyezett, sötétebb árnyalatú maszkkal.

Elegáns, fekete cipőjét magasított, de ugyancsak fekete edzőcipőre cserélte.

Feketére festett ősz haját világosbarna, egy kurtább lófarokhoz is elég hosszú parókával takarta el. Egyszerű pólója és kényelmes nadrágja alá kisebb műpocakot csatolt.

Kihajtott a garázsból, és kelet felé fordult.

Körültekintően vezetett az egy héttel korábban lopott limuzinnal, míg végül leállította egy felüljáró alatt.

Ott magára hagyta a járművet – az efféle trükk csak egyszer válik be –, és elsétált. Könnyedén legyalogolt négytömbnyi távolságot, miközben élvezte a kései nyár kitartó melegét.

Volt saját kocsija, egy luxusszedan, amivel nem sokkal New Yorkba érkezése után lepte meg magát. Kifizette a parkolási díjat, és hazahajtott.

Miután megszabadult az álcája utolsó elemeitől, mindent kicserélt, rendezett és számba vett az emeleti szobában, amelyet folyamatosan zárva tartott.

A folyóra néző, jól felszerelt konyhában ízletes csemegét készített magának. Olajbogyó, sajt, vékony keksz. Egy pohár konyakot is kitöltött.

A tálcát átvitte a szalonnak berendezett helyiségbe, ahol kényelmes, modern bútorok és egy nagy méretű képernyő állt.

Jókedvűen kiválasztott egy vígjátékot.

Mindig nagyra értékelte a szabadságot, hogy azt eheti és akkor, amit és amikor csak akar, továbbá oda megy, ahová jólesik.

Még heten maradtak, gondolta, miközben kényelembe helyezte magát. Az járt a fejében, micsoda szégyen, hogy Nyúl békésen, a családja körében halt meg. Csakhogy ez nem jelenti azt, hogy nem fizet meg így is neki.

Miután végzett a többiekkel, kiválaszt abból a családból valakit, aki helyettesíti Nyulat.

Az járt a fejében, rengeteg ideje maradt. Mással sem rendelkezett, csak idővel, miközben a Tizenkettek többi tagjának ketyeg az órája.

• • •

Eve Dallas hadnagy mélyen és békésen aludt baldachinos ágyában a férje mellett, a szorosan a hátához bújt macskájával.

Ha álmodott is valamiről, az álma ugyancsak békés maradt.

Nem hallotta, hogy Roarke-ot felébreszti a belső órája, és felkel, majd elkezdi a napját.

A zuhany hangja vízesésként szivárgott be az álmába, kellemesen meleg és annyira kék vízesésként, mint amilyen Roarke szeme.

Egymás mellett úsztak, meztelen testük össze-összeért. A telihold képe táncolt a víz tükrén, fénye megcsillant Roarke fekete haján és a szemében.

Eve alámerült a kristálytiszta vízben, és érezte, milyen puha a meder alján a fehér homok.

Amikor felbukkant, a férje feléje nyújtotta a kezét. Lábuk összeakadt, szájuk találkozott, és Eve beleborzongott a gyönyörbe.

Valami a bokájához ütődött.

Egyetlen pillanat alatt felébredt, és tudatosult benne, hogy jelez a kommunikátora.

– A francba. Jézusom! – kapta fel a készüléket. – Itt Dallas.

Eve Dallas hadnagy, itt a központ. Jelentkezzen a Kilencvenedik utca felüljárójánál. Holttestet találtak egy járműben. A helyszínt járőrök felügyelik.

– Értettem. Értesítse Delia Peabody nyomozót. Dallas, vége. Világítást húsz százalékra – adta ki az utasítást.

Majd egy pillanatig csak ült, és az arcát dörgölte.

Egy derekára csomózott fehér törölközőbe öltözve Roarke lépett a hálószobába. A haja még mindig nedvesen csillogott.

– Akkor hát rajta – mondta.

– Holttestet találtak az Upper East Side-on. Miért keltél ilyen korán?

– Mindjárt fél négy és hamarosan kezdődik egy tárgyalásom – felelt ír akcentussal Roarke, miközben az AutoSéfet rejtő szekrény felé indult. – Erre mondanám, hogy kávét két személyre.

– Aha. A pokolba – akart felállni Eve, de homlokráncolva végigmérte csaknem teljesen meztelen férjét. – Azt hiszem, szexálmom volt.

Roarke odavitte az erős, feketére főzött kávét a feleségének, és belenézett whiskey-színű szemébe.

– Remélem, én is felbukkantam benne.

– Aha. Vizes voltál. Én is vizes voltam – ingatta Eve a fejét, és nagyot kortyolt a kávéból. – Utána jött a hulla… de az már a valóságban.

A macska megfordult, és elterpeszkedett az ágyon, miután Eve felállt, és kávéval a kezében besétált a ruhaerdőt rejtő gardróbjába.

– Még mindig tart a nyár – tájékoztatta a férje. – Ezt tartsd észben.

Eve felkapott egy fehér pólót – valójában krémszínűt vagy zabkásaszínűt vagy egyet a fehér miriádnyi, idiótán elnevezett árnyalata közül. A szürke nadrág is megfelelőnek tűnt. Ám amikor egy szürke blézer felé nyújtotta a kezét, legyűrték azok az átkozott árnyalatok.

Még túl korán van ehhez a hülyeséghez, gondolta, és inkább egy tengerészkék blézert választott.

Úgy vélte, a fekete csizmával már túl sok lesz rajta a szín, és isten tudja miért, de Roarke gondoskodott róla, hogy bőven legyen miből választania. Ezért csizmából is tengerészkék mellett döntött, és a gardróbban öltözött fel, nehogy Roarke felhívja a figyelmét valami hibára vagy hiányosságra.

Amikor a kezében tartott blézerrel kilépett a gardróbból, hogy felcsatolja a fegyverövét, a férje már felvette egyik elegáns, szürke öltönyét, ami mellé sötétebb árnyalatú, de ugyancsak szürke inget választott halványan csillogó, burgundivörös, tökéletes csomóra kötött nyakkendővel, hogy azzal ellensúlyozza a sok szürkét.

– Felteszem, miközben végigloptad a bolygót, jól jött, hogy ilyen gyorsan át tudsz öltözni.

Roarke csak mosolygott.

– Mindenesetre nem ártott. Egyél valamit.

– El kell…

– Ott vannak a helyszínen a járőrök?

– Aha, de…

– Továbbá az áldozat már halott. Szóval maradt öt perced reggelizni. Ülj le. Csak öt perc.

Eve leült, de magában elkezdett visszaszámolni, és akkor is számolt, amikor Roarke elé tett egy tányért, rajta aranybarna zsemlébe töltött sonkával, tojással és sajttal.

Beleharapott – nagyszerű! –, és a még mindig szendergő macska felé pillantott.

– A jelek szerint Galahadnek túl korán van még a reggelilopáshoz. Veled mi a helyzet? – érdeklődött, amikor a férje, kezében a kávéjával, leült mellé.

– Egyelőre csak kávézok. A tárgyalás után talán lemegyek a földszintre, és megnézem, mit rejteget Summerset.

Roarke komornyikjának, apafigurájának és az ő legfőbb balsorsának a neve hallatán Eve csak mordult egyet.

– Az agyam már felébredt, és ha jól emlékszem, Carmichael és Santiago álltak a névsor elején. Biztosan kaptak egy ügyet. Az embereknek mindig az éjszaka közepén támad kedvük a gyilkoláshoz. Meg fényes nappal – tette hozzá. – Kivel fogsz tárgyalni?

– Sidney-vel.

– Sidney kicsodával?

– Ausztráliával, drágám. Elhalaszthatom, ha azt szeretnéd, hogy elkísérjelek.

– Nem. Nekem ott a holttest, neked ott a világuralom.

– Jó, ha mindenki képes kiaknázni a saját erősségeit. Most pedig térjünk vissza arra a szexálomra.

– Azt hiszem, egy folyóban úsztunk. Miért úsztunk egy folyóban?

– Hogy vizesek és pucérok legyünk?

– Persze, az megvolt. De más is úszik a folyóban, például halak és vízisiklók. Meg helyenként aligátorok. Nem aligátorok társaságában szeretnék pucér és vizes lenni.

– Elterelnék a figyelmedet a szexről.

– Akárcsak a holttestek – állt fel Eve, felcsatolta a fegyverövét, és magához vette a jelvényét, a ’linkjét és mindazokat az apróságokat, amelyeket napközben a zsebében tartott.

Miután felvette a blézerét, ujjaival beletúrt rövidre nyírt barna hajába, és úgy döntött, ezzel le is tudta a fésülködést.

– Indulnom kell.

– Ahogy nekem is. Induljunk együtt.

– Miért nem vitte magával a gyilkos a járművet? – gondolkodott hangosan Eve. – Volt sajátja? Nem tud vezetni?

– Majd kideríted.

Mielőtt Roarke a dolgozószobája felé fordult, magához húzta és megcsókolta a feleségét.

– Vigyázz a nyomozómra.

– Az a terv – simította férje arcára a tenyerét Eve. – Szívesebben úsznék veled egy folyóban.

– Aligátorokkal?

– Nem. Az válóok.

Ezzel újra megcsókolta a férjét, aki figyelte, ahogy magas, hosszú lábú felesége elsétál gyilkosra vadászni.

A kocsiba ülve Eve a műszerfalba épített AutoSéf felé fordult, és újabb kávét programozott magának, majd keresztülhajtott a városon. Az egyik előnye New York hajnali átszelésének, hogy gyakorlatilag nincs forgalom. A másik pedig, döntötte el magában, hogy a feje felett sem keringenek üvöltő reklámléghajók.

Kiszúrt három éjszakai bárcást, akik még az utolsó kuncsaftjukra vártak, mielőtt lehúznák a rolót. Maga elé képzelte, hogy utána elballagnak falatnyi szoknyájukban és mérföldmagas tűsarkaikon a szomszédos tömb éjjel-nappal nyitva tartó üzletébe egy pohár műkávéért meg valami krémmel megkent bagelért.

Útközben egy négyfős, huszonéves társaságot is észrevett, akik szemmel láthatóan egész éjjel egyik klubról a másikra jártak. A hangjuk, a nevetésük – nem is kicsit részeg nevetésük – beúszott a kocsi nyitott ablakán.

Tudta, hogy kávé kell nekik. Valami drágább műkávé – feltehetően ízesített –, tojáspótlóból készült rántotta meg egy szelet, disznót sohasem látott baconutánzat.

Hálásan kortyolt bele Roarke nagyon is igazi kávéjába.

Elérte az Upper East tornyait és tágas műteremlakásait. Ellentétben azokkal, akik behúzódtak apró lakásukba, ő hallotta az FDR-en végigsuhanó kocsikat.

Néhány ablak mögött már égtek a fények. Korán kelők – ő is egy ilyenhez ment férjhez –, álmatlanságban szenvedők, egy-kettőt pedig talán véletlenül hagytak felkapcsolva a későn hazatérők.

Rengeteg élet, gondolta, rengeteg lakásban, beszorítva, terpeszkedve, szétszórva.

Melyek közül valaki mindig elvesz egyet, véget vet egynek.

Számtalan különböző okból.

A felüljáró felé kormányozta a járművét, ahol a feje fölött tompán morajlott a forgalom.

Összevonta a szemöldökét, amikor meglátta a hosszú, ragyogó limuzin mellett várakozó két egyenruhást.

Magában elismerte, hogy nem erre számított.

Kiszállt, bekapcsolta a felvevőjét, és megmutatta a jelvényét.

Mielőtt a limuzin felé indult, kivette a csomagtartóból a helyszínelő készletét.

– Dallas hadnagy.

A bal oldalsó járőrnek, egy negyvenes fekete férfinak úgy ragyogott a cipője, mint a tükör. Egy féllépésnyit oldalt lépett.

– Mitgy járőr. A társam, Blane járőr.

Blane, a fehér nő, aki legalább tíz évvel tűnt fiatalabbnak a társánál, csupán biccentett.

– A járőrkocsiba ültettük a kilenc tizenegy hívóját – folytatta Mitgy. – Azt állítja, hogy feltűnt neki a limuzin, kíváncsiságból bekopogott a vezető ajtaján, és ki is nyitotta. Csak ezt követően vette észre a testet a hátsó ülésen, és azonnal értesítette a rendőrséget. Reményei szerint jár neki valami jutalom.

– Kicsit be van állva, hadnagy – szúrta közbe Blane.

– Némileg bizonytalannak tűnik – javította ki Mitgy. – Négy óra tízkor értünk ide. Felvettük a hívó vallomását, majd kinyitottuk a kocsi hátsó ajtaját, és vizuálisan meggyőződtünk róla, hogy az ott lévő férfi valóban elhalálozott.

– Valamint a markában tartotta a maga névjegyét.

– A névjegyemet? – meredt Blane-re Eve.

– Eve Dallas hadnagy. Gyilkossági csoport. NYPSD. Kapitányság. Mellette a jelvény- és ’linkszáma.

– Pontosan. Azt is láttuk, hogy nyomtattak valamit a kártya hátoldalára, de meg kellett volna mozdítanunk a testet, ha teljes egészében el akarjuk olvasni.

– Itt a halott Darázs – mondta Blane. – Ez után is áll még valami, de nem tudjuk pontosan, hogy mi.

– Rendben, akkor vessünk rá egy pillantást.

Eve befújta a kezét és a csizmáját folyékony kesztyűvel, majd kinyitotta a limuzin utasoldali ajtaját.

Az áldozat tátott szájjal és tágra nyílt szemmel feküdt – utóbbiban a halál függönye mögött sávos bevérzés torzította el a fehérjét. Az ajka alig észrevehetően kékesre színeződött. Vékony zakót viselt, alatta galléros inggel, hozzá cserszínű nadrágot és barna papucscipőt.

Bal kezén jegygyűrű, jobbján kék köves gyűrű.

A padló szőnyegén, egy folt közepén boros pohár hevert, és az ajtót pettyező foltok is inkább tűntek bornak, mint vérnek.

A halott ökölbe szorított kezén látszott, hogy küzdött valakivel vagy valamivel. A névjegyet az ujjai közé tűzték.

– Az áldozat férfi, egyelőre azonosítatlan. A haja ősz, a szeme barna. A magassága úgy… öt láb tíz hüvelyk, a súlya megközelítőleg kétszáz font. Jobb kezében névjegyet tart, ami a jelek szerint az én névjegyem. Elveszem.

Eve kirángatta a kártyát a merev ujjak közül, ugyanis ténylegesen rángatnia kellett.

– Ránézésre valóban az én névjegyemnek tűnik, de nem az. Vastagabb a papírja. A hátán félkövér, csupa nagybetűvel szedett szöveg.

– Itt a halott Darázs… – olvasta fel a szöveget, miközben a felvevőjével is rögzítette az írás képét. – Valaki tudatni akarta velem, hogy ő végzett a pasassal, és utal rá, hogy folytatni fogja. Ki a fene lehet az áldozat?

Elővette a leolvasót, és némi erőfeszítéssel rányomta a halott hüvelykujját.

– Giovanni Rossi. Olasz, egész pontosan római lakos. Nincs New York-i vagy amerikai címe. Mitgy, nézze meg a csomagtartót, de előtte fújja be magát folyékony kesztyűvel.

Eve kibújt a limuzinból annyi időre, hogy odadobja a járőrnek a flakont és a mesterkódját, majd visszamászott, és átkutatta a halott zsebeit.

– Az útlevele. Meg a ’linkje és a tárcája. Két gyűrűt és órát is visel. A gyilkos nem fáradt azzal, hogy javítson az anyagi helyzetén. Nála hagyott… – pörgette át a talált tárcát – …nem egészen háromezer dollárt és ugyanannyi eurót.

– Egy bőröndöt és egy válltáskát találtam a csomagtartóban, hadnagy.

– Csak most érkeztél, nem igaz, Rossi? Az éjjel repültél Rómából New Yorkba. Ahol felvett egy limuzin. Mi a francot jelent az, hogy Darázs? Darázs, Gida, Sólyom, Nyúl.

Továbbá hol a fenében késik Peabody?

– Blane, nézzen utána a limuzin rendszámának. Mitgy, keresse ki a Róma és New York közötti nemzetközi járatokat.

Tett egy próbát, de nem csodálkozott rajta, hogy az áldozat ’linkjét jelszó védi.

Megvizsgálta a holttestet, külsérelmi nyomok után kutatott.

– Az ujjpercein látható horzsolásoktól eltekintve nem találok más sérülést – meredt homlokráncolva az ablakra. – Mintha némi vért látnék az üvegen.

– Hadnagy, hét napja loptak el egy, a leírásnak megfelelő járművet. Közigazgatási Szállítás.

– Egy hete. Nem állhatott egy hétig az utcán. Valahol tárolni kellett. Meg igazítani rajta néhány dolgot.

Eve kimászott a kocsiból. Nem tartotta valószínűnek, hogy sikerrel jár, de megnyomta az indítógombot. A motor ennek ellenére életre kelt.

– A gyilkos nem fáradt azzal, hogy lezárja a gyújtást. Nem vesztegette az idejét a kódolásra. Itt már végzett.

Megkereste az elválasztót működtető kapcsolót, és amikor rátalált, felhúzta a sofőr és az utas közti falat.

Újra hátrakerült, és az áldozat oldaláról is megvizsgálta.

– Vérnyomok. A jelek szerint még rugdosni is próbálta.

Visszafordult Rossi felé.

– Csapdába estél – próbálta leengedni az ablakot, de az meg sem moccant. Majd meghúzta az ajtókilincset. Az is a helyén maradt. – Bezártak. Profi munka, de mi célt szolgál a névjegy, az én névjegyem az üzenettel? A halál beálltának az időpontja – mondta ki hangosan, miután leolvasta a műszerét. – Az okát majd a boncolás megállapítja. Szerintem méreg. Ami elég lassan hatott ahhoz, hogy megpróbáljon kijutni az utastérből.

– Hadnagy, nulla óra tizennyolc perckor landolt egy Rómából induló nemzetközi járat. Az utaslista szerint Rossi azzal érkezett.

Eve-nek nem kellett sokat számolnia ahhoz, hogy tudja: a gyilkos nem várt sokáig. A leszállást követő fél órán belül lecsapott? Az arra is alig elég, hogy az ember elhagyja a siklót, keresztüljöjjön a vámon, eljusson a limuzinig, és töltsön magának egy pohár bort.

Felemelte a poharat, és mielőtt műanyag zacskóba tette, beleszagolt.

Ekkor hallotta meg a társa lépteit – Peabody kedvenc, rózsaszín westerncsizmájának a kopogását, amit Eve egy gyenge pillanatában vett neki ajándékba.

– Ezer bocs, Dallas, ezer bocs. Egy örökkévalóságig tartott. Mintha két külön világ lenne a Lower West és az Upper East.

Eve hátranézett.

Peabody lófarokba fogta vörössel sávozott haját. Világoskék blézere alá rózsaszín-fehér csíkos inget vett fel.

Viszont legalább annyiban átérezte a helyzet komolyságát, hogy fekete nadrágot húzott.

– McNab elkísért?

– A központ járművet említett, ezért nem láttuk értelmét, hogy idejöjjön, utána meg vissza a kapitányságra. Szükséged lenne rá?

Eve úgy vélte, hogy Peabody szerelme, a NYPSD egyik elektronikus nyomozója percek alatt meg tudná nyitni az áldozat jelszóval védett ’linkjét. Mondjuk ez még várhatott.

– Nem – csúsztatta műanyag zacskóba a készüléket, és Peabody kezébe nyomta. – Jelszavas. Az ENyÜ majd feltöri – emelt fel még egy zacskót, benne az áldozatnál talált névjeggyel. – Ezt találtam az ökölbe szorult kezének az ujjai között. A gyilkos tűzte oda.

– A te névjegyed.

– Annak a mintájára készítették. Csakhogy ennek a papírja jobb minőségű annál, mint amit mi kapunk – fordította meg Eve a zacskót.

– Szerinted ez valami kód? Állatnevek. Na jó, a darázs nem állat. Meg római számok. Miért hagyott neked egy érthetetlen üzenetet? Hacsak… nem ismerted az áldozatot?

– Nem. Most érkezett Rómából. Figyelj, aki a kilenc tizenegyet értesítette, bent ül a járőrkocsiban. Vedd fel a vallomását, írd fel a nevét és az elérhetőségét. Szinte esélytelennek tartom, hogy ő is benne van az ügyben. Morrist személyesen akarom felhívni. Egyedül nem tudom megállapítani a halál okát. A takarítókat is értesítem. A limuzint be kell vinnünk, hogy darabokra szedjük. Megpiszkálta. A gyilkos megpiszkálta, hogy csapdába tudja ejteni a hátul ülő áldozatot.

– Máris beszélek a kilenc tizenegy hívójával.

Eve oldalt lépett és előhúzta a ’linkjét.

A vezető törvényszéki szakértő pontosan olyan öltözékben fogadta a hívást, mint amit Roarke is viselt, mielőtt belebújt az öltönyébe. Csak egy törölköző – Morris esetében fekete – lógott a csípőjén.

Hosszú, fekete haja nedvesen lógott kis híján a derekáig. Olyan széles válla volt, mint egy úszónak, a kezén viszont – annak ellenére, hogy élettelen testekkel dolgozott – látszott, hogy sebészi finomságú.

Elmosolyodott.

– Ezek szerint halottra ébredtünk?

– Aha. Az áldozat férfi… hetvennyolc éves, és egy lopott limuzin hátsó ülésén találtak rá. Mindössze a kezén látszik sérülés, továbbá vérnyomok az ablakon és a falon, ami elválasztotta a sofőrtől. Találtam még egy csaknem teli vörösboros palackot meg egy pohárban is némi bort. Amit az áldozat már nem ivott meg, kiömlött a padlóra. Hajnalban ért ide Rómából.

– Egy hosszú utazás szomorú vége.

– A névjegyem másolatát tartotta a kezében, aminek rejtjelezett… igen, akár rejtjelezettnek is nevezhetem az írást, amit a hátuljára nyomtattak – emelte a kamera elé a kártyát, hogy Morris el tudja olvasni.

– Ez valóban eléri azt a szintet, amit rejtjelnek neveznek. Szóval az áldozatunk lehet Darázs. A darazsaktól többek között méreggel is meg lehet szabadulni.

– Aha, én is méregre gondolok, de egyedül nem tudom igazolni. Amúgy római, és Giovanni Rossiként ismert. Mondjuk ezt még ellenőriznem kell, csak akartam adni neked némi előzetes tájékoztatást.

– Máris odaküldöm a halottszállítókat, én meg bemegyek, amilyen gyorsan csak tudok.

– Köszönöm.

– Ha jól sejtem, a mai napig egyáltalán nem találkoztál Signore Rossival.

– Sem névről, sem arcról nem ismerem. Esetleg beugrik valami, amikor értesítem a legközelebbi hozzátartozóját. Az is előfordulhat, hogy a gyilkost ismerem. Ő készítette a névjegyet.

– Szeretjük a rejtélyeket, nem igaz? Hamarosan találkozom Rossival, és veled is, amikor bejössz.

Eve zsebre tette a ’linkjét, és visszament a kocsihoz, hogy átnézze az áldozat bőröndjét.

Semmit nem talált, csakis olyasmit, amire számítani lehet. Sem fegyvert, sem titkos rekeszeket. Mindössze egy úton lévő férfi ruháit és tisztálkodószereit. Meg egy fényképet az áldozatról egy nővel, feltehetően azzal, akinek gyűrűt húzott az ujjára.

Peabody lépett oda hozzá.

– A bejelentő neve Trevor Stash, a kora huszonkét év. Néhány tömbnyire lakik innen. Elengedtem, Dallas. Egy kicsit még el van szállva, vagy legalábbis nemrég még el volt. Ezt be is ismerte. Hebegett, azt mondta, még sohasem látott halottat, de amikor megnézte, rögtön tudta, hogy a pasas már nem él. Azt hitte, szívrohamot kapott vagy ilyesmi, a limuzinsofőr meg talán segítségért ment.

– Hozzányúlt valamihez?

– Állítása szerint semmihez, és hittem neki.

– Trevor azért jött erre, mert?

– A barátaival bulizott, és így rövidítette le a hazavezető utat. A névsort is megadta, és a klubokat is felsorolta, ahol jártak. Meg egy lány nevét és címét, akivel az utolsó klubból távozott, és akinél szerencséje volt. Mondta, hogy remekül érezte magát, és igyekezett becsületesen viselkedni. Először azt hitte, hogy a limó lerobbant, de utána észrevette hátul a holttestet. Azt is beismerte, hogy először el akart tűnni, akkora megrázkódtatás érte, de utána úgy döntött, inkább helyesen cselekszik. Meg talán még valami jutalmat is kap. Elvégre szólt, és a rendőröket is megvárta. Szerintem őszintén beszélt, Dallas.

– Aha, nincs benne a gyilkosságban. Az áldozatnak megmaradtak az ékszerei és a pénze.

Miközben Eve felállt, és zsebre dugta a kezét, az éjszaka kezdett teret adni a nappalnak.

Ki a fene ez a Giovanni Rossi, és miért utazott New Yorkba? Mit tervezett? Kit akart meglátogatni?

Ami viszont ennél is lényegesebb, miért akarja a gyilkos éppen őt bevonni az ügybe?