Philippe Aghion – Céline Antonin – Simon Bunel

A teremtő rombolás ereje

Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Philippe Aghion – Céline Antonin – Simon Bunel: Le pouvoir de la destruction creatrice

© Odile Jacob, 2020
© Szerzők, 2020

Magyar kiadás:
Philippe Aghion – Céline Antonin – Simon Bunel: A teremtő rombolás ereje

© Csekovszky-Zucchetti Anna, 2025
© MCC Press Kft., 2025

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,
a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

Fordította: Csekovszky-Zucchetti Anna
Lektorálta: Katona Márton Tamás

ISBN 978-963-644-030-5 (print)
ISBN 978-963-644-031-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
Felelős kiadó: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mihály Zita
Szerkesztés: Luca Anna
Korrektúra: Tabakovits Nikoletta
EPUB v.1.0.: Hári Péter / ElektroPress
Borító: Csuth Péter

Tartalom

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Előszó

1. fejezet

Új paradigma

2. fejezet

Az ipari fellendülés rejtélye

3. fejezet

Kell-e félnünk a technológiai hullámoktól?

4. fejezet

Kívánatos-e a verseny?

5. fejezet

Innováció, egyenlőtlenség és adózás

6. fejezet

Vita a tartós stagnálásról

7. fejezet

Az argentin szindróma

8. fejezet

Kell-e mindenáron iparosítani?

9. fejezet

Zöldinnováció és fenntartható növekedés

10. fejezet

Az innováció színfalai mögött

11. fejezet

Teremtő rombolás, egészség és boldogság

12. fejezet

A teremtő rombolás finanszírozása

13. fejezet

Hogyan kezeljük a globalizációt?

14. fejezet

A befektető állam, majd a biztosító állam kialakulása

15. fejezet

Meddig terjeszkedjen az állam?

Konklúzió

A kapitalizmus jövője

Bibliográfia

Név- és tárgymutató

A szerzőkről

Köszönetnyilvánítás

Odile Jacob évek óta bátorított minket e könyv megírására, ezért itt szeretnénk tisztelegni tehetsége és kreativitása, kitartása és a kaland során tanúsított rendíthetetlen támogatása előtt. A könyv sokat köszönhet Gaëlle Julliennek és nagyszerű szerkesztői munkájának is.

Szívből köszönjük Nadia Antonin, Antonin Bergeaud, Benedicte Berner, Matilde Bombardini, Monique Canto-Sperber, Jodie Cohen-Tanuji, Emmanuel Combe, Béatrice Couairon, Maxime Gravoueille, Martin Hellwig, Ian Malcolm, Pierre-Michel Menger, Anasuya Raj, Alexandre Roulet, Michael Sohlman, Francesco Trebbi, Cyril Verluise és Thomas Zuber részletes megjegyzéseit és hozzájárulását a könyv tartalmához.

Juliette Sagot csodás munkát végzett kutatási asszisztensként, és a forrásmegjelölések formázásában is jelentős segítséget nyújtott.

Emma Bursztejn és kollégáink a Collège de France Innovation Labban olyan inspiráló és kellemes környezetet teremtettek, amely sokat segített nekünk a könyv megírása során.

Mivel e könyv megírására a koronavírus-világjárvány és 2020 tavaszának lezárásai idején került sor, külön köszönetet szeretnénk mondani hozzátartozóinknak, akik ebben a nagyon sajátos helyzetben olyannyira támogattak és bátorítottak minket.

Végezetül szeretnénk tisztelegni barátunk és kollégánk, Emmanuel Farhi emléke előtt, aki éppen akkor hagyott itt minket, amikor e kéziratot befejeztük. Emmanuel zseniális közgazdász volt, akit világszerte generációjának legjobb makroökonómusaként tartottak számon, ugyanakkor nagyszerű barát is: figyelme és támogatása soha nem hagyott cserben minket. Hiányozni fog nekünk mély intelligenciája, kíváncsisága, nyitottsága és roppant nagylelkűsége. Ezt a könyvet Emmanuelnek ajánljuk.

Előszó

E könyv írását 2019 novemberének végén kezdtük. Négy hónappal később példátlan méretű pandémia sújtott le a világra. Ez a válság egzisztenciális vitákat váltott ki társadalmunk jövőjéről – és arról, hogyan akarjuk átalakítani. A viták középpontjában a teremtő rombolást találjuk. Miközben a koronavírus miatt munkahelyek szűntek meg, és vállalkozások tömegei mentek csődbe, addig a válság új, innovatív tevékenységek előtt is teret nyitott.

Ahogy Barry Eichengreen a Prospectben nemrég megjelent „Schumpeter’s virus: How »creative destruction« could save the coronavirus economy” [Schumpeter vírusa: Hogyan mentheti meg a teremtő rombolás a koronavírus-gazdaságot?] című cikkében
1
kifejti, a kiskereskedelmi szektor minden eddiginél nagyobb mértékben fogja hasznosítani a mesterséges intelligenciát és a robotikát, mert a fogyasztók ragaszkodnak a lezárások idején kialakult online rendelési szokásaikhoz. Hasonlóképpen, a lezárások révén fedeztük fel a távmunka és a Zoomon bonyolított videokonferenciák előnyeit is. Emellett a telefonos vagy Skype-on történő orvosi konzultáció gyakorlatával is megismerkedtünk.

Az állami szereplők azonban nehezen képesek erre a teremtő rombolásra a koronavírus-járvány utáni növekedés mozgatórugójaként tekinteni. Az egyik oldalon a védelem szándéka áll: támogatni az életképes vállalkozásokat, menteni a munkahelyeket és óvni a vállalatoknál felhalmozott humántőkét. Másrészről azonban szükséges egyfajta átcsoportosítás: olyan új cégek és tevékenységek megjelenését kell ösztönözni, amelyek hatékonyabbak, vagy jobban megfelelnek a fogyasztók új igényeinek. Más szóval kísérjük, de közben ne akadályozzuk a teremtő rombolás folyamatát.

Ezen túlmenően a koronavírus-válság ébresztőként is működött, felfedve egyes országokban a kapitalizmust érintő mélyebb gondokat: néhol a szociális és egészségbiztosítási rendszerekben fennálló működési zavarokat, az elégtelen innovációs rendszereket, más országokban az átláthatóság hiányát vagy a hatalom túlzott központosítását.

Általánosabban szólva: az egyenlőtlenségek évtizedek óta tapasztalt növekedésének, a jövedelmek koncentrálódásának, a foglalkoztatás bizonytalanságának és az egészségügyi, valamint a környezeti feltételek romlásának fényében valóban radikális változásokra volna szükség, eltörölve a kapitalizmust? Könyvünk érvelése szerint a rendszert nem megszüntetni, hanem szabályozni kell. A teremtő rombolás erejét hasznosítva növekedést generálhatunk. Ugyanez a teremtő rombolás emelte – bár közben zavarokat is okozva – az elmúlt kétszáz évben társadalmainkat olyan jóléti szintre, amely korábban elképzelhetetlen volt. A kihívás tehát az, hogy mind jobban megértsük ennek az erőnek az alapjait, hogy azután képesek legyünk a kívánt irányba terelni. Hogyan érhetünk el a teremtő rombolás révén a jelenleginél zöldebb és igazságosabb növekedést? Hogyan biztosíthatjuk, hogy a korábbi innovátorok jövedelmüket ne az új fejlesztések megakadályozására használják? Miként csökkenthetők a teremtő rombolás foglalkoztatásra, egészségre és jólétre gyakorolt potenciálisan negatív hatásai? Melyek azok az erők, amelyek segítségével a teremtő rombolást hatékonyan irányíthatjuk a kívánt irányba? Ezekre a kérdésekre keressük a választ ebben a könyvben.

E kiadvány a Collège de France-ban tartott ötévnyi kurzus eredménye. A cél az volt, hogy az innováció és a növekedés gazdaságtanával kapcsolatos legújabb kutatások hozzáférhetővé váljanak a kíváncsi, motivált, de gyakran előzetes tudással nem rendelkező célközönség számára. A kibővített és újraszervezett anyag központi témája: a teremtő rombolás ereje, valamint a kapitalizmus olyan irányú átalakítása, amely lehetővé teszi, hogy ezt az erőt a fenntarthatóbb közösségi jólét megteremtésére használjuk fel.

1 Eichengreen, Barry: Schumpeter’s virus: How “creative destruction” could save the coronavirus economy, Prospect, 2020. május 26.

1. fejezet

Új paradigma

E könyv meghívó egy utazásra a gazdaságtörténet, különösen a növekedés történetének világába, amelynek rejtélyeit a teremtő rombolás lencséjén át vizsgáljuk.

A teremtő rombolás az a folyamat, melynek során a létező technológiákat elavulttá tevő új innovációk keletkeznek, új cégek jelennek meg, és szállnak versenybe a meglévőkkel, egyúttal új munkahelyek és tevékenységek lépnek a korábbi munkahelyek és tevékenységek helyébe. Ez a teremtő rombolás a kapitalizmus motorja: biztosítja annak állandó megújulását és újrateremtődését, egyúttal károkat és zavarokat is generál, amelyeket tudni kell szabályozni és irányítani. Ebben a könyvben a következőkről lesz szó:

Néhány, a globális növekedés folyamatához kapcsolódó nagy történelmi rejtély megfejtése: a XIX. századi ipari fellendülés, a nagy technológiai hullámok, a tartós stagnálás, az egyenlőtlenségek kialakulása, az országok közötti konvergencia és divergencia, a közepes jövedelem csapdája, a nehézipar hátrányba szorulása mellett előretörő feldolgozó- és szolgáltatóipar jelentőségének növekedése, illetve a bekövetkező strukturális változások.

Górcső alá vesszük a fejlett országokban zajló innovációt és növekedést érintő legfőbb vitákat: összeegyeztethető-e egyrészről az innováció és a teremtő rombolás, másrészről a környezetvédelem és az egyenlőtlenségek kezelése? Elkerülhetjük-e a teremtő rombolás foglalkoztatásra, egészségre és az állampolgárok jóllétére gyakorolt potenciálisan káros hatásait? Kell-e félnünk a digitalizáció vagy a mesterséges intelligencia forradalmától?

Az állam és a civil társadalom szerepének újragondolása: milyen szerepet játszhatnak az innováció és a teremtő rombolás ösztönzésében és ily módon a nemzetek gazdagságának növelésében? Hogyan védhetjük meg a gazdaságot és az állampolgárokat a kapitalizmus túlkapásaitól?

Joseph Schumpeter pesszimista volt a kapitalizmus jövőjét illetően, ugyanakkor elismerte a teremtő rombolás érdemeit a növekedés elősegítőjeként. Főképp arra számított, hogy a nagy konglomerátumok kiszorítják a kis- és középvállalkozásokat, aminek elkerülhetetlen következménye a vállalkozók eltűnése, valamint a bürokrácia és a egyéni érdekek diadala.
2
A könyv utolsó része (a 14. és a 15. fejezet), amely az államról és a kapitalizmus szabályozásáról szól, ezt az utazást optimista felhanggal zárja, habár inkább harcos optimizmussal, a híres Marx-idézettel összhangban: „A filozófusok a világot csak különbözőképpen értelmezték; a feladat az, hogy megváltoztassuk.”
3

A nemzetek gazdagságának mérése

A nemzetek gazdagságának kedvelt mérési mutatója az egy főre jutó bruttó hazai termék (GDP). Miért ragaszkodunk ehhez a száraz statisztikai mutatóhoz ahelyett, hogy olyan explicitebb mérőszámokra támaszkodnánk, mint a jólétet, a fogyasztást vagy a boldogságot mérő mutatók? Az egyik érv az, hogy emberek milliárdjainak anyagi jóléte nagymértékben összefügg annak az országnak az egy főre jutó GDP-jével, ahol élnek. Például a XIX. század eleji ipari fellendülés leginkább az egy főre jutó GDP szintjének emelkedésében tükröződött egy igen hosszú stagnálási időszak után (lásd a 2. fejezetet).

Az egy főre jutó GDP növekedése tette lehetővé, hogy országaink lakosságának nagy része olyan életszínvonalat érjen el, amelyet a XIX. század elején még csak néhány kiváltságos élvezhetett. Ezzel szemben az egy főre jutó GDP elégtelen növekedése a szegény országokban azt jelenti, hogy emberek százmilliói élnek különösen nehéz és bizonytalan életkörülmények között. Ahhoz, hogy megértsük, miért lettek egyes országok gazdagabbak, mint mások, és miért oszlik el a gazdagság olyan egyenlőtlenül a világ nemzetei között, tudnunk kell, mi határozza meg az egy főre jutó GDP növekedését. További előnye az egy főre jutó GDP-nek, hogy lehetővé teszi az országok összehasonlítását nemcsak adott időpontra vonatkozóan, de időbeli távlatokban is.

Ebben a könyvben a hasznosság növekedése érdekel bennünket, amely egy ország vagy egy nemzet jólétét biztosítja. Számos ilyen hasznosság az áruk és szolgáltatások piacán lebonyolított tranzakciók tárgyát képezi, ezért számít a GDP számításánál, míg mások ezen kívül esnek. Például nem számolják el a GDP-ben azt az időt, amelyet az utazási irodánál való sorban állás helyett az online vonatjegyfoglalással megspórolunk. Az okostelefonnal készíthető fényképek szintén nem kerülnek semmibe, ezért ezek sem számítanak bele a GDP-be. Ezzel szemben korábban, a digitális fényképezőgépek megjelenése előtt meg kellett vásárolni a filmet, majd fizetni a fotók előhívásáért, ezek a kiadások pedig beleszámítottak a GDP-be. Vagy itt vannak azok a fejlesztések, amelyek révén ma sokkal kellemesebb egy fogorvosi kezelés, mint negyven évvel ezelőtt volt. Mindezek a fejlesztések nem számítanak a GDP számolásakor. Hogyan is mérhetnénk meg őket?

Az egyik megközelítés szerint az egyéni elégedettség szintjét kérdőíves kutatásokkal mérhetjük. Ahogy Daniel Kahneman és Angus Deaton 2010-ben megállapította, a nemzetközi összehasonlítások pozitív korrelációt mutatnak az egy főre jutó GDP és az elégedettség szintje között.
4
A 11. fejezetben részletesen visszatérünk a teremtő rombolás és az elégedettség kapcsolatára. A másik megközelítés szerint a gazdasági fejlődést az innovációkkal mérjük, akár az új termékek és új tevékenységek számával, akár az innováció természete alapján. A 9. fejezetben különösen a zöldinnovációval foglalkozunk, átgondolva a mérésére és ösztönzésére szolgáló módszereket. Végül vannak olyan mutatók, amelyek jobban tükrözik a nemzeti vagyon gyarapodásának befogadó és egalitárius jellegét. A leggyakrabban használt mutató a Gini-együttható, amely a jövedelemeloszlásnak a tökéletes egyenlőségtől való eltérését tükrözi. Az egyenlőtlenség dinamikusabb módon is mérhető a társadalmi mobilitás mutatóival.
5
Az egyenlőtlenség és a társadalmi mobilitás kérdéseire az 5. és 10. fejezetben részletesen visszatérünk.

Miért szükséges új paradigma a nemzetek gazdagságának magyarázatához?

A válasz egyszerű: a létező paradigmák elégtelennek bizonyultak ahhoz, hogy megmagyarázzák a főbb fejlődési folyamatokat, és megfejtsék a nemzetek növekedésének és gazdagságának rejtélyeit. Mind elméleti, mind empirikus szempontból sürgetően szükségessé vált a paradigmaváltás.

Az elméleti nézőpont

Az 1980-as évek végéig a gazdasági növekedés uralkodó elmélete az úgynevezett neoklasszikus modell volt, ahol a növekedés a tőkefelhalmozáson alapult. A neoklasszikus modell legelegánsabb változatát 1956-ban Robert Solow fejlesztette ki,
6
amiért 1987-ben Nobel-díjjal jutalmazták.

Solow modellje egyszerűsége és eleganciája miatt minden gazdasági növekedésről szóló kurzus kötelező kiindulópontjává vált. Dióhéjban a modell egy olyan gazdaságot ír le, amelyben a termeléshez tőke szükséges, és a GDP növekedését a tőkeállomány növekedése hajtja. Honnan származik a tőkeállomány növekedése? A háztartások megtakarításaiból, feltételezve, hogy ezek a termelés (GDP) állandó hányadát jelentik. Így aztán látszólag minden jól megy ebben a gazdaságban: a megtakarításokból finanszírozott több tőke több GDP-t termel, ami több megtakarítást eredményez, így még több tőkét, ami annál is több GDP-t, és így tovább. Más szóval úgy tűnik, hogy ez a gazdaság technikai fejlődés nélkül is tartós növekedést generál, pusztán a tőkefelhalmozás következményeként.

A gond az, hogy ha csak tőkével termelünk, akkor csökken a hozam. Minél több a gép, annál kevésbé nő a GDP egy további gép hozzáadásával, tehát annál kevésbé növeli a megtakarításokat, ezáltal a tőkefelhalmozást. Egy bizonyos pont után a gazdaság kifullad, és leáll a növekedés. Ahogy Robert Solow nagyon helyesen kifejti, a tartós növekedéshez műszaki fejlődésre van szükség, hogy a gépek minősége, más szóval a termelékenységük javuljon. Solow azonban nyitva hagyja a technikai haladás meghatározó tényezőinek kérdését, főleg azt, hogy a gazdaságban mi ösztönzi vagy gátolja az innovációt.

Az empirikus nézőpont

A neoklasszikus növekedési modell, amint az imént láttuk, nem ad magyarázatot a hosszú távú növekedés meghatározó tényezőire. Még kevésbé teszi lehetővé, hogy megértsük a növekedési folyamathoz kapcsolódó rejtélyek egész sorát, különösen azt, hogy egyes országok miért fejlődnek gyorsabban, mint mások, miért közelednek némely államok a fejlett országok egy főre jutó GDP-jének szintje felé, s mások mi okból maradnak nagyon távol tőle, vagy miért torpannak meg félúton.

Ez a kettős – elméleti és empirikus – hiányosság motiválta egy gyökeresen újfajta elemzési keret kidolgozását.

A teremtő rombolás schumpeteri paradigmája
7

A teremtő rombolás általi növekedés modelljét schumpeteri növekedési modellnek is hívják, mert az osztrák közgazdász, Joseph Schumpeter három gondolata ihlette, amelyeket azonban korábban soha nem modelleztek vagy teszteltek.
8

Első gondolat: az innováció és a tudás terjedése áll a növekedés középpontjában. A hosszú távú növekedés a halmozott innováció eredménye, mivel minden új innovátor az őt megelőző „óriások vállára épít”. Ez a gondolat Solow következtetését visszhangozza, mely szerint technikai fejlődés nélkül nem lesz hosszú távú növekedés. A tudás terjedése és rendszerbe foglalása teszi lehetővé az innovációk halmozódását, különben minden alkalommal újra fel kellene találnunk a kereket, és ugyanazt a hegyet megmásznunk, ahogyan Sziszüphosznak.

Második gondolat: az innovációhoz elengedhetetlenek az ösztönzők és a tulajdonjog védelme. Az innováció azon vállalkozók befektetési döntéseiből ered (különösen a kutatás és fejlesztés területén), akiket a potenciális haszon lehetősége motivál – az innovációs járadék. Bármi, ami garantálja ezt a jövedelmet, különösen a szabadalmi jogok védelme, arra ösztönzi a vállalkozókat, hogy többet fektessenek be az innovációba. Ellenkező esetben minden, ami veszélyezteti ezt a jövedelmet, különösen a másolás elleni védelem hiánya vagy az innovációból származó bevételek kizsákmányolás jellegű adóztatása, visszatartja az innovációba való befektetést. Általánosabban fogalmazva, az innováció az intézmények vagy a közpolitikák által nyújtott pozitív vagy negatív ösztönzőkre reagál, s mint ilyen, társadalmi folyamat.

Harmadik gondolat: a teremtő rombolás. Az új innovációk elavulttá teszik a korábbiakat; más szóval a régi és az új között fennálló folytonos konfliktus áll a teremtő rombolás általi növekedés mögött. Ez a történet az összes olyan vállalatról és konglomerátumról szól, amely akadályozni vagy késleltetni igyekszik új versenytársak belépését az iparágba.

A teremtő rombolás ellentmondása, hogy a növekedéshez egyfelől szükség van járadékokra az innováció ösztönzéséhez, másfelől viszont ezeket a járadékokat a korábbi innovátorok nem használhatják a további innováció megakadályozására. Mint feljebb említettük, Schumpeter válasza erre a dilemmára az volt, hogy a kapitalizmus épp azért volt halálra ítélve, mert nem lehetett megakadályozni, hogy a virágzó vállalatok útját állják az új innovációknak. A mi válaszunk az, hogy van mód feloldani ezt az ellentmondást, azaz szabályozni a kapitalizmust vagy – Raghuram Rajan és Luigi Zingales könyvének címével élve – „megvédeni a kapitalizmust a kapitalistáktól”.
9

A teremtő rombolás a valóságban

A teremtő rombolás nemcsak egy elmélet, hanem kézzelfogható, mérhető valóság. Mindenekelőtt az új termékek vagy új technológiák megjelenésében érhető tetten, amit az adott országban vagy régióban évente benyújtott szabadalmak számával mérnek.
10
Az 1.1. ábra azt mutatja, hogy az egy főre jutó GDP átlagos éves növekedési üteme hogyan változott az Egyesült Államok különböző államaiban a szabadalmak átlagos éves kibocsátásának függvényében 1900 és 2000 között. Az innováció intenzitása és a növekedés üteme között egyértelmű a kapcsolat: azok az államok, amelyek többet innoválnak, gyorsabban növekednek.
11

1.1. ábra Pozitív korreláció az egy főre jutó GDP-növekedés és a szabadalmak száma között az Egyesült Államok tagállamaiban. A vízszintes és függőleges tengelyek az 1900. évi egy főre jutó GDP logaritmusához viszonyított reziduális változókat mutatják

Forrás: Akcigit, Ufuk – Grigsby, John – Nicholas, Tom: The rise of American ingenuity: Innovation and inventors of the golden age, NBER Working Papers, 2017. január, 23047. sz.

A teremtő rombolás mérésének másik módja, ha közelebbről megvizsgáljuk az új vállalatok életciklusát: az indulást, a növekedést és végül a piacról való kilépést. Először is, az Egyesült Államok Népszámlálási Hivatala által összeállított hosszú távú üzleti adatbázis (Longitudinal Business Database, LBD) átfogó adataiból kiderül, hogy a vállalatok kor és méret szerint hány munkahelyet teremtettek évente. Az 1.1. táblázat azt mutatja, hogy 2005-ben a startupok vagy induló vállalkozások – vagyis az egy évnél rövidebb ideje működő cégek – az Egyesült Államokban a nettó munkahelyteremtés 142%-át adták.
12

1.1. táblázat Nettó munkahelyteremtés a magánszektorban a vállalatok kora szerint az Egyesült Államokban, 2005

A vállalat kora (év)

A létrehozott nettó munkahelyek száma (ezer)

A nettó munkahelyek százalékos aránya (%)

0

3518

142

1

–189

–8

2

–178

–7

3

–151

–6

4

–74

–3

5

–103

–4

6–10

–339

–14

11–15

–161

–6

16–20

–154

–6

21–25

–141

–6

26+

417

17

Összesen

2481

100

Forrás: Haltiwanger, John – Jarmin, Ron S. – Miranda, Javier: Who creates jobs? Small versus large versus young, Review of Economics and Statistics, 2013, 95 (2), 347–361.

Az 1.2a ábra a foglalkoztatás növekedési ütemét mutatja a vállalat életkorának függvényében: a fiatalabb vállalatoknál magasabb a nettó foglalkoztatás növekedése, mint a régebb óta működő cégeknél. Az 1.2b ábra a különböző életkorú vállalatok piacról való kiszorulási vagy kilépési arányát mutatja be. Láthatjuk, hogy a legfiatalabb vállalatoknál sokkal magasabb a kiszorulási arány, mint a legrégebben alapítottaknál. E jelenség neve növekedés vagy eltűnés (up or out): az induló vállalkozások minden generációja jelentős számú új munkahelyet teremt. Minthogy az induló cégek nagy része létezésének első éveiben megszűnik, e munkahelyek közül sok megsemmisül. Azok azonban, amelyek túlélik ezt a darwini folyamatot, továbbra is munkahelyeket teremtenek, tehát növekednek. Itt újfent a schumpeteri vállalkozó képe jelenik meg, akinek nagy az esélye a bukásra, de ha sikerül túlélnie, akkor látványos növekedésbe kezd.

1.2. ábra A foglalkoztatás növekedési üteme és a piacról való kiszorulási arány a vállalat életkorának függvényében

a) A foglalkoztatás növekedési üteme

b) Kiszorulási arány

Forrás: Haltiwanger, John – Jarmin, Ron S. – Miranda, Javier: Who creates jobs? Small versus large versus young, Review of Economics and Statistics, 2013, 95 (2), 347–361.

1.3. ábra Pozitív korreláció az egy főre jutó GDP-növekedés és a teremtő rombolás mutatója között. Az érintett országok: Ausztria, Bulgária, Csehország, Dánia, Észtország, Finnország, Franciaország, Horvátország, Magyarország, Olaszország, Lengyelország, Lettország, Litvánia, Portugália, Románia, Spanyolország és Szlovákia

Forrás: Eurostat.

Végül a teremtő rombolást a létrejött és megsemmisült vállalatok arányának átlagával is mérhetjük. Valójában ez a leggyakrabban használt mérték a szakirodalomban a vállalatok és a munkahelyek dinamikáját illetően.
13
Hogyan viszonyul a teremtő rombolás az egy főre jutó GDP növekedéséhez? Az 1.3. ábra, amely 17 európai ország 587 régiójára vonatkozó, 2012 és 2016 közötti adatokon alapul, azt mutatja, hogy az egy főre jutó GDP átlagos éves növekedése ebben az időszakban nagyobb azokban az európai régiókban, ahol az átlagos éves teremtő rombolás magasabb.

Hogyan viszonyul egymáshoz a munkahelyek létrejöttével és megszűnésével mért teremtő rombolás a szabadalmakkal mérthez képest? A két mérőszám között pozitív korrelációt találunk: átlagosan ugyanazokban az amerikai megyékben a legmagasabb a munkahelyteremtés és megszűnés aránya, ahol 1985 és 2010 között a legmagasabb volt az új szabadalmak száma. Ezek az adatok több mint 1100 megyére terjednek ki, és a korreláció 0,456. Ez a korreláció azzal magyarázható, hogy a munkahelyek teremtésében és megszűnésében leginkább közreműködő kis- és fiatal vállalatok egyúttal a leginnovatívabbak is. Az 1.4. ábra jól mutatja, hogy az egy alkalmazottra jutó szabadalmak számával mért innovációs intenzitás csökken a vállalat méretének növekedésével – amit az alkalmazottak számával azonosítunk. Minél jobban növekszik a vállalat, annál kisebb valószínűséggel innovál. Ráadásul a kisebb cégek által megvalósított innovációk radikálisabbak, jelentősebbek, mint a nagyvállalatok által generáltak.
14

1.4. ábra Innovációs intenzitás vállalatméret szerint az Egyesült Államokban

Forrás: Akcigit, Ufuk – Kerr, William R.: Growth through heterogeneous innovations, Journal of Political Economy, 2018, 126 (4), 1374–1443.

Végül a teremtő rombolás valóságába való bevezetőnk lezárásaként két további számadatot, két további adalékot szeretnénk megosztani az olvasóval. Az 1.5. ábra mutatja a vállalatok méretének alakulását – az alkalmazottak számával mérve, a koruk függvényében az Egyesült Államokban, Mexikóban és Indiában.
15
Ezen az ábrán azt látjuk, hogy a cégek mérete nagyobb mértékben növekszik a korral az Egyesült Államokban, mint Mexikóban vagy Indiában. Ez két, egymással szorosan összefüggő tényt tükröz. Az első az, hogy egy amerikai vállalat könnyebben talál forrást a növekedéséhez. A második, hogy az amerikai pénzügyi rendszer kiválasztja a legjobban teljesítő, vagyis a legnagyobb növekedési potenciállal rendelkező vállalatokat.

1.5. ábra A vállalatok mérete életkoruk szerint

Forrás: Hsieh, Chang-Tai – Klenow, Peter J.: The life cycle of plants in India and Mexico, Quarterly Journal of Economics, 2014, 129 (3), 1035–1084.

Hasonló eltérés rajzolódik ki az Egyesült Államok és Franciaország esetében is az 1.6. ábrán, amelyen a foglalkoztatás megoszlását láthatjuk a vállalatok életkora szerint. A hosszú ideje működő amerikai vállalatok jobban teljesítenek, és könnyebben hozzáférnek a növekedést elősegítő finanszírozáshoz, mint francia társaik.
16
Ezért nem meglepő, hogy a régebben alapított vállalatok az Egyesült Államokban a teljes foglalkoztatás sokkal nagyobb hányadát teszik ki, mint Franciaországban.

1.6. ábra A foglalkoztatás aránya a teljes foglalkoztatáshoz mérve, a vállalat alapításának ideje szerint

Forrás: Aghion, Philippe – Bergeaud, Antonin – Boppart, Timo – Bunel, Simon: Firm dynamics and growth measurement in France, Journal of the European Economic Association, 2018, 16 (4), 933–956.

A növekedés néhány talánya

A közgazdaságtanban egy modellt vagy paradigmát annak alapján ítélnek meg, hogy mennyire képes megmagyarázni bizonyos jelenségeket. A schumpeteri paradigma segítségével megfejthetjük a növekedés számos rejtélyét. Itt csupán ötöt említünk ezek közül.

A gazdasági stagnálásból a növekedésbe való átmenet

Ahogy a 2. fejezetben részletesebben látni fogjuk, a növekedés új keletű jelenség: Angus Maddison 2001-es becslései szerint a világ egy főre jutó GDP-je ugyanannyi volt az 1000. évben, mint a Kr. u. 1. esztendőben.
17
Ugyanez a mutató mindössze 53%-kal volt magasabb 1820-ban, mint 1000-ben, ami átlagosan alig 0,05%-os éves növekedési rátának felel meg ebben a nyolcszázhúsz évben. Az élénkülés 1820 után kezdődött, először az Egyesült Királyságban, majd Franciaországban. Az élénkülés ebben a két országban olyan mértékű volt, hogy az átlagos éves növekedés 1820 előtti 0,05%-os értéke 1820 és 1870 között 0,5%-ra ugrott. Azóta a világ növekedése tovább gyorsult, és 1950 és 1973 között elérte a 3%-ot.

Hogyan magyarázhatjuk ezt a nemrégiben bekövetkezett és hirtelen beindult növekedést? Miért Európában történt és nem Kínában, ahol a középkor óta annyi fontos felfedezést tettek? Hogyan magyarázhatók meg más elmozdulások, például az áttérés az iparról a szolgáltatásokra vagy a felzárkózó gazdaságokról az innovációs gazdaságokra?

A neoklasszikus modell keveset tud mondani ezen kérdésekről. Főleg azt nem képes megmagyarázni, hogy a növekedés miért fokozódott az idő múlásával; épp ellenkezőleg, a neoklasszikus paradigma szerint egy ország növekedése idővel hanyatlik, mivel az ország mind több tőkét halmoz fel, a hozam pedig csökken. A 2., 7. és 8. fejezetben látni fogjuk, hogy e kérdésekre a schumpeteri paradigma ellentétes válaszokat ad.

Verseny és növekedés

Azt gondolnánk, hogy bármi, ami csökkenti a nyereséget, különösen a termékek piacán zajló verseny fokozódása, automatikusan csökkenti az innovációs kedvet is, és így a nagyobb verseny kevesebb innovációt, ezáltal kisebb növekedést eredményez. A brit közgazdászok által vállalati adatok alapján végzett empirikus vizsgálatok azonban épp az ellenkezőjét, vagyis pozitív korrelációt mutatnak a verseny és az innováció között egy ágazaton belül, ahogy a verseny és a termelékenység növekedése között is az adott ágazatban.
18
Hogyan oldható fel ez a paradoxon?

A neoklasszikus elmélet keveset mond a versenynek e rejtélyéről, mivel kezdettől fogva tökéletes küzdelmet feltételez. A schumpeteri paradigma többet mondhat-e az imént feltárt nyilvánvaló ellentmondás ellenére? Hogyan egyeztethető össze a növekedésről és a versenyről szóló elmélet az empirikus bizonyítékokkal? Ki kell-e dobnunk az összes modellt az ablakon, beleértve a schumpeterit is, és mindent elölről kezdenünk? Vagy a másik végletben gondolkodva, figyelmen kívül kellene hagynunk az empirikus tényeket, és továbbra is úgy dolgozni a modelljeinken, mintha mi sem történt volna? A 4. fejezetben látni fogjuk, miként oldja meg a schumpeteri paradigma ezt a rejtélyt.

A közepes jövedelmi csapda

1890-ben Argentína elérte az Egyesült Államok egy főre jutó GDP-jének körülbelül 40%-át, így közepes jövedelmű országgá vált. Ezt az Egyesült Államokhoz mért relatív szintet fenntartotta az 1930-as évekig anélkül, hogy a különbség csökkent volna. Az 1930-as évektől kezdve azonban az argentin termelékenység az amerikaihoz képest csökkenni kezdett. Miért állt meg az argentin életszínvonal közeledése az amerikai életszínvonalhoz, és mi okból fordult vissza? A növekedés megtorpanása a fejlettebb országokban is megfigyelhető. Különösen szemléletes példa erre Japán. A második világháború vége és 1985 között Japánban az egy főre jutó GDP és a technológiai fejlődés is jelentős mértékben megugrott, mielőtt elkezdődött a hosszú stagnálási időszak.

A neoklasszikus elmélet nem képes megmagyarázni az ilyen tendenciaváltozásokat. A neoklasszikus modellben a növekedés fokozatosan csökken a tőke felhalmozódásával, de a tendencia nem változik. A schumpeteri növekedéselmélet magyarázata alapján az Argentínához hasonló országok intézményi vagy politikai berendezkedése a tőkefelhalmozás és a gazdasági felzárkózás – különösen az importhelyettesítés – révén elősegítette a növekedést. Ugyanakkor nem sikerült intézményeiket oly módon alakítaniuk, hogy innovációs gazdasággá válhassanak. Erre a kérdésre részletesebben a 7. fejezetben térünk vissza.

Tartós stagnálás

Alvin Hansen közgazdász az Amerikai Közgazdasági Társaság (AEA) elnökeként 1938-ban tartott előadásában
19
kifejtette, hogy véleménye szerint az Egyesült Államokra hosszú távon alacsony növekedés vár. A világ akkoriban éppen csak kilábalt az 1929-es válságból. A közelmúltban a 2008-as pénzügyi válság arra késztette Larry Summerst
20
és más közgazdászokat, hogy a tartós vagy korszakos stagnálás kifejezéssel írják le azt a helyzetet, melyet hasonlónak látnak a Hansen által 1938-ban leírthoz.

Miért esett vissza az Egyesült Államok növekedése 2005 óta, annak ellenére, hogy az információs technológia (IT) és a mesterséges intelligencia forradalmának kellős közepén járunk? A neoklasszikus modellel nehezen magyarázható a tartós stagnálás rejtélye, hiszen egyszerűen a növekedés folyamatos csökkenését jósolja a tőkefelhalmozás csökkenő hozadéka miatt. Képes a schumpeteri paradigma ennél többet mondani?

A teremtő rombolás schumpeteri paradigmája legalább két okból optimistább jövőképet sugall, mint Larry Summers vagy Robert Gordon.
21
Először is, az IT-forradalom radikálisan és tartósan javította az ötletek előállításának technológiáját.
22
Másodszor, az IT-hullámmal egyidejűleg bekövetkező globalizáció jelentősen megnövelte az innovációból származó potenciális nyereséget (méretgazdaságosság), valamint az innováció hiányából származó potenciális veszteséget (versenyhatás). Így az elmúlt évtizedekben az innováció mennyiségi és minőségi szempontból egyaránt felgyorsult. Miért nem tükröződik az innováció felgyorsulása a termelékenység növekedésének alakulásában? Erre a kérdésre a 6. fejezetben adunk választ.

Egyenlőtlenség és innováció

Az elmúlt évtizedekben a fejlett országokban felgyorsult a jövedelmi egyenlőtlenségek növekedése, különösen a jövedelmi skála tetején. Így a felső 1% részesedése az összjövedelemből gyorsan nőtt.
23
Hogyan magyarázhatjuk ennek kialakulását?

Az első megközelítés, amely a neoklasszikus modellen alapul, a tőkefelhalmozást tekinti a gazdagodás kizárólagos forrásának.
24
A schumpeteri paradigmán alapuló, az 5. és 10. fejezetben olvasható alternatív megközelítés viszont az innovációt és az általa generált járadékokat tekinti a gazdagodás és az egyenlőtlenség másik forrásának a jövedelemeloszlás csúcsán.
25

Milyen különböző módjai vannak az egyenlőtlenség mérésének? Hogyan befolyásolja az innováció az egyenlőtlenség e különböző mérőszámait? Miért fontos tudni, hogy a felső 1% jövedelemhányadának növekedése részben az innovációnak köszönhető, és nem kizárólag a tulajdon bérleti díjából és spekulációból származik?

Anélkül, hogy előreszaladnánk az 5. fejezetben kifejtett elemzésre, legalább annyit elmondunk, hogy az innovációnak vannak olyan erényei, amelyekkel a magas jövedelmi egyenlőtlenség más forrásai nem rendelkeznek. Az innováció a fejlett gazdaságok növekedésének motorja. És bár igaz, hogy rövid távon azoknak kedvez, akik létrehozták, vagy lehetővé tették, hosszú távon az innovációból származó haszon szétoszlik a másolás és a teremtő rombolás révén. Más szóval, az innováció által teremtett egyenlőtlenség átmeneti jellegű. Végül az innováció társadalmi mobilitást eredményez: lehetővé teszi, hogy új tehetségek lépjenek be a piacra, és részben vagy teljesen kiszorítsák a már meglévő vállalatokat.

Az innováció és az egyenlőtlenség egyéb forrásai között a jövedelmi ranglétra csúcsán látható ellentét arra késztet bennünket, hogy megvizsgáljuk egy olyan adórendszer körvonalait, amely egyszerre újraelosztó, innovációt és növekedést generál, és amely különbséget tud tenni az innováció és az egyenlőtlenség egyéb forrásai között. Ezzel szemben az innovációt visszatartó adórendszer nemcsak a növekedést károsítaná, hanem a társadalmi mobilitást is veszélyeztetné, mivel nem ösztönzi a teremtő rombolást.

Közpolitika, állam és civil társadalom

Egy paradigmát a közgazdaságtanban annak alapján is meg lehet ítélni, hogy mennyire képes irányt mutatni a gazdaságpolitikai döntésekben.

Paradigma nélküli növekedési politikák

A valódi paradigmára való támaszkodás nélkül kialakított növekedési politika legjobb példája az, amit kollégánk, John Williamson az 1990-es évek elején washingtoni konszenzusnak nevezett.
26
A konszenzus szó arra a tényre utalt, hogy a Világbank, a Nemzetközi Valutaalap és az Egyesült Államok pénzügyminisztériuma közösen ugyanazt a növekedési politikát ajánlotta a reformfolyamatban részt vevő latin-amerikai és ázsiai államoknak, valamint a volt szovjet blokk országainak. Ez három jelmondatból állt: stabilizáld a gazdaságot, liberalizáld a piacokat, és privatizáld a vállalatokat. Nem mintha ezeknek a politikáknak nem lett volna semmiféle alapjuk, de nem egy meghatározott elméleti keretből kiinduló szisztematikus érvelésen alapultak.

A washingtoni konszenzusnak voltak kritikusai. Különösen kollégáink, Ricardo Hausmann, Dani Rodrik és Andres Velasco mutattak rá helyesen, hogy olyan országok, mint Kína és Dél-Korea anélkül tapasztaltak magas növekedést, hogy teljes mértékben megfeleltek volna a washingtoni ajánlásoknak: Kína soha nem privatizálta nagy, állami tulajdonú vállalatait, Dél-Korea pedig nem liberalizálta teljes mértékben a kereskedelmet. Ezzel szemben számos latin-amerikai ország megfelelt a konszenzusnak anélkül, hogy a növekedésük érzékelhetően fellendült volna. A három közgazdász ezután egy második, szintén pragmatikus megközelítést javasolt, amely a növekedési diagnózis gondolatán alapul. Az elképzelés szerint az egyes országokban rá kell jönni, melyek a növekedés fő korlátai: például az oktatási rendszer hiányosságai, a hitelkorlátok, az infrastruktúra hiánya stb.
27

Növekedési politikák és a neoklasszikus paradigma

A második megközelítés a neoklasszikus paradigma alkalmazása a növekedéshez szükséges szakpolitika megtervezéséhez. Ez a modell azt állítja, hogy a fizikai tőkefelhalmozásba, azaz a gépekbe való beruházás serkenti az egy főre jutó GDP növekedését, de csak egy bizonyos pontig, a tőke csökkenő hozadéka miatt. Hasonlóképpen, a modell azt sugallja, hogy a humán tőke felhalmozásába, különösen az oktatásba és a tudásba való befektetés szintén növekedés. De ennél sokkal tovább nem megy; nevezetesen a neoklasszikus paradigmának nincs mondandója a tulajdonjogok védelmét szolgáló politikák szerepéről, a versenypolitikák szerepéről az áruk és a szolgáltatások piacán, a munkaerőpiac reformját célzó strukturális politikák szerepéről vagy arról, miként hangolható össze az oktatáspolitika a kutatásba és innovációba történő beruházásokkal.

Növekedési politikák és a schumpeteri paradigma

Talán emlékszünk rá: a schumpeteri paradigma első kulcsgondolata az, hogy a kumulatív innováció a növekedés elsődleges forrása, s ebből következik, hogy az egyének az optimálisnál kevesebbet fektetnek az innovációba, mert nem internalizálják, vagy hogy az általuk létrehozott innováció hozzájárul a társadalmi tudáshoz, vagy hogy a jövőben más innovátorok is képesek lesznek építeni erre a tudásra. Ennek eredményképpen az állam befektető szerepet kap az innovációban. Ezt a témát az oktatás és a tudomány innovációs folyamatban betöltött szerepéről szóló 10. fejezetben, később az innováció finanszírozásáról szóló 12. fejezetben, illetve a befektető állam megjelenéséről szóló 14. fejezetben tárgyaljuk ismét.

A paradigma második kulcsgondolata, hogy az innovációt a jutalomként kilátásba helyezett monopolbevételek motiválják. Ez jelenti az állam második szerepét, az innovációhoz fűződő tulajdonjogok védelmét. Ezt a 4. fejezetben taglaljuk, amikor a szellemi tulajdon védelme és a versenypolitika egymást kiegészítő szerepét tárgyaljuk, majd az 5. fejezetben, az adópolitika és az innováció közötti kapcsolatot vizsgálva.

A harmadik kulcsgondolat a teremtő rombolás: minden új innováció csökkenti a korábbi innovációk által létrehozott jövedelmet. Ez a teremtő rombolás magával hozza, hogy minden új innováció ellen elsősorban a már létező vállalatok fognak küzdeni, amelyek mindenáron meg akarják védeni a hasznukat. Amint Raghuram Rajan és Luigi Zingales nagyon jól elmagyarázza, ezek a vállalatok ráadásul a munkavállalók támogatására is számíthatnak, akik attól tartanak, hogy a jelenlegi tevékenységek megszűnése miatt munkanélkülivé válnak.
28

Az innováció elleni objektív szövetséggel szemben az államnak kettős szerepe van. Először is garantálnia kell a versenyt és az új innovátorok szabad belépését az áruk és szolgáltatások piacára. Ez a célja a verseny-, korrupció- és lobbiellenes politikáknak, amelyeket részletesen tárgyalunk a 4., 6. és 15. fejezetben. Másodszor, az államnak biztosítania kell a munkavállalókat a munkahelyük elvesztésének potenciálisan káros következményei ellen. Ezt a teremtő rombolás, az egészség és a boldogság kapcsolatáról szóló 11. fejezetben, valamint a biztosító állam kialakulásáról szóló 14. fejezetben tárgyaljuk részletesebben.

A schumpeteri paradigma két másik vonatkozása

Hála a schumpeteri paradigma által kínált szemléletmódnak, a nemzetek gazdagodásának folyamatában két további alapvető tényezőt is megvizsgálhatunk.

Másolás kontra innováció a határon
29

A termelékenység növekedését és a technikai fejlődést kétféleképpen lehet előidézni. Először is, a technológiai utánzás lehetővé teszi a legjobb gyakorlatok adaptálását az egyes iparágakban; más szóval annak utánzását, ami a technológiai határon zajlik. Másodszor, a technológiai határon történő innováció lehetővé teszi, hogy egy, már a technológiai határon lévő vállalat önmagához képest újítson, mivel nincs más, akit utánozhatna.

Ahogy a 7. fejezetben részletesen kifejtjük, néhány országban kezdetben erős növekedés volt tapasztalható, köszönhetően a tőkefelhalmozást és a gazdasági felzárkózást elősegítő intézményeknek és politikáknak. De nem sikerült az intézményeiket és politikájukat úgy fejleszteniük, hogy innovatív gazdaságokká váljanak. Minél jobban fejlődik egy ország – azaz minél közelebb kerül a technológiai határhoz –, annál inkább a határon lévő innováció válik a növekedés motorjává, s veszi át a technológiai felzárkózás szerepét.
30
Ennek eredményeként egyes országok nem tudták fenntartani az erőteljes növekedést, vagy nem tudtak teljesen felzárkózni a legfejlettebb országok egy főre jutó GDP-jének szintjéhez.

Környezetvédelem és irányított innováció

A már működő vállalatokkal nemcsak az a probléma, hogy igyekeznek megakadályozni az új innovatív vállalatok piacra lépését, hanem az innováció és a technikai fejlődés terén tanúsított konzervativizmusuk is gondot okoz. Amint azt a 9. fejezetben részletesen látni fogjuk, egy olyan autóipari vállalat, amely a múltban a belső égésű motorok terén innovált, a jövőben is hajlamos lesz a belső égésű motorok terén innoválni, mert ebben kiemelkedő. Nem fog spontán módon az elektromos járművekbe innoválni. Ezt hívják útfüggőségnek. Az állami beavatkozás különböző eszközei szükségesek ahhoz, hogy az üzleti innovációt a zöldtechnológiák irányába tereljék.

Miért tenné azt az állam, amit várunk tőle?

Miért játszaná az állam a tőle elvárt szerepet az innováció és a teremtő rombolás ösztönzésében? Miért ösztönöznék az új innovátorokat arra, hogy lépjenek be a piacra, és álljanak ellen a piacon jelenlévők általi korrupciónak? Miért hoznának létre fékeket és ellensúlyokat annak biztosítására, hogy elkötelezettek a hatalommal való visszaéléssel szemben?

Ezekre a kérdésekre próbálunk választ adni a 14. és 15. fejezetben. Az államról szóló két fejezetben egyfelől a nemzetközi versenyt, másfelől a civil társadalom – amit Marx termelőerőknek nevezett – beavatkozását azonosítottuk mint olyan a mozgatórugókat, amelyek az államokat és a kormányokat a közjó követésére kényszerítik. Amikor ezeket az erőket figyelembe vesszük, a kapitalizmus jövőjét illetően kevésbé vagyunk pesszimisták, mint Schumpeter: ezek az erők kényszerítik a piacgazdaságot arra, hogy fejlessze és szabályozza önmagát; ezek adnak reményt egy környezetbarátabb és inkluzívabb jólétre.

A könyv tartalma és használati útmutatója

A 2. fejezet a növekedés fellendülésének megértésével foglalkozik. Mivel magyarázható a világ GDP-jének ilyen hosszan tartó stagnálása a XIX. század elejéig, s később az ipari fellendülés az Egyesült Királyságban, majd Franciaországban? Ez a fejezet bemutatja, miként kínál a teremtő rombolás paradigmája megfelelő nézőpontot ennek a fellendülésnek a megértéséhez.

A 3. fejezet a nagy technológiai hullámokkal foglalkozik. Miért jelentkezik hullámok formájában a technikai fejlődés? Miért teremtenek a technológiai újítások és az automatizálás több munkahelyet, mint amennyit megsemmisítenek?

A 4. fejezet az innováció és a verseny közötti kapcsolatot elemzi az áruk és szolgáltatások piacán. Miért és mikor segíti elő a verseny az innovációt és a növekedést? Miként egyeztethető össze a versenypolitika és az innováció tulajdonjogának védelme, és miért nem zárja ki egymást a verseny és az iparpolitika?

Az 5. fejezet az innováció és az egyenlőtlenség kapcsolatát vizsgálja. Hogyan mérhető az egyenlőtlenség? Miért az innováció az egyenlőtlenség forrása a jövedelemeloszlás csúcsán, és miben különbözik az egyenlőtlenség egyéb forrásaitól? Miért és hogyan generál az innováció társadalmi mobilitást? A lobbizás miért növeli az egyenlőtlenséget, miközben csökkenti a növekedést? És miért nem a tőke megadóztatása az egyetlen eszköz a növekedés igazságosabbá tételére?

A 6. fejezet a tartós stagnálás rejtélyét vizsgálja, különösen az amerikai termelékenység növekedésének 2005 óta tartó visszaesését igyekszik megmagyarázni. Van-e része ebben annak, hogy hiány mutatkozik új ötletekben, vagy hogy hibásan mérik a termelékenység növekedését? Miért csökkent az üzleti dinamika a jövedelmek emelkedésével és a szupersztár cégek megjelenésével? És miért nem elkerülhetetlen a tartós stagnálás?

A 7. fejezet megpróbál fényt deríteni az argentin paradoxon néven is ismert közepes jövedelmi csapda rejtélyére. Miért kezdenek egyes országok gyorsan növekedni, majd miért áll le a növekedés? Miért különböznek azok az intézmények, melyek a növekedést a technológiai határon történő innováció révén segítik elő azoktól, amelyek a felzárkózást támogatják? A szabadság miért a technológiai határon kedvez különösen az innovációnak és a növekedésnek? És hogyan segítettek a válságok egyes országoknak kijutni a közepes jövedelmi csapdából?

A 8. fejezet a dezindusztrializáció okait és a szolgáltatásalapú gazdaságra való áttérést vizsgálja. Mi okozza ezt az átalakulást? Az iparosítás szükséges lépés a fejlődési folyamatban, vagy lehetséges, hogy egy ország közvetlenül a mezőgazdaságról térjen át a szolgáltatásokra, és fejlődjön anélkül, hogy jelentős iparosításon menne keresztül?

A 9. fejezet a zöldinnovációval foglalkozik. Miért nem mozdul el spontán módon a zöldinnováció irányába egy laissez-faire típusú gazdaság, ahol az állam nem avatkozik be? Miért és hogyan kellene az államnak közbelépnie, hogy az üzleti innovációt a zöldtechnológiák felé terelje? Miért nem a szén-dioxid-adó a zöldebb növekedés egyetlen eszköze?

A 10. fejezet az innováció kulisszái mögé vezet bennünket. Kik az innovátorok? Mit tudunk a társadalmi hátterükről? Ebben a fejezetben bemutatjuk, hogy az oktatáspolitika és a kutatás-fejlesztést (K+F) támogató politika miért egészíti ki egymást az innováció általi növekedés ösztönzésében. Miért nem nélkülözheti az innováció az alapkutatást, és az alapkutatás miként támaszkodik az akadémiai szabadságra és a nyitottságra?

A 11. fejezet a teremtő rombolás és a munkanélküliség, az egészség, valamint a boldogság közötti kapcsolatot elemzi. Miért okoz a teremtő rombolás munkanélküliséget? Hogyan éli meg az egyén a munkahely elvesztését, és milyen következményekkel jár az egészségére nézve? Továbbá megfelelő közpolitikával a teremtő rombolás miért nem veszélyezteti az egészséget és a boldogságot?

A 12. fejezet az innováció finanszírozásával foglalkozik. A tőkefinanszírozás és a kockázati tőke miért alkalmas eszköz a határon lévő innováció finanszírozására? Miért nélkülözhetetlenek az intézményi befektetők és a filantrópok is a kockázatvállalás ösztönzésében? Miért fordulhat elő, hogy az állam a kutatási támogatásokkal túlságosan a nagyvállalatokra összpontosít az innovatívabb kkv-k rovására?

A 13. fejezet az innováció és a globalizáció kapcsolatára összpontosít mind az áruk, mind az egyén szintjén. Milyen hatással volt a növekvő kínai import a fejlett országok munkaerőpiacára és innovációjára? Miért az exportpiacok bővülése hajtja az innovációt, és miért eredményesebb a beruházás és az innováció az értékláncok feletti kontroll megszerzésénél, mint a protekcionizmus? És miért olyan jelentős a szakképzett bevándorlás szerepe a fogadó ország innovációjában?

A 14. fejezet azt követi nyomon, hogy a történelem során miként alakultak ki olyan államok, amelyek egyszerre képesek az innovációba való beruházásra és a kockázatok kezelésére. A háborús kockázat és a nemzetközi verseny hogyan vezetett fokozatosan az olyan államok kialakulásához, amelyek az oktatásba, a kutatásba és az iparpolitikába ruháznak be? A háborúk és a nagy gazdasági válságok miként vezettek oda, hogy az államok fokozatosan olyan eszközökkel vértezték fel magukat, amelyekkel biztosíthatják az egyéneket a teremtő rombolás okozta kockázatok, illetve a vállalatokat a gazdaság ciklikussága okozta rizikó ellen?

A 15. fejezetben azt vizsgáljuk, a fékek és ellensúlyok mi módon előzhetik meg a végrehajtó hatalomnál jelentkező visszaélést és korrupciót, amelyek akadályozzák az új innovatív tevékenységek megjelenését. Több olyan alkotmányos eszközt is azonosítunk, amelyek a végrehajtó hatalom szabályozására szolgálnak. Ezek az eszközök azonban gyakran hatástalanok a civil társadalom beavatkozása nélkül. Elemezzük, miként biztosítja a civil társadalom a végrehajtó hatalom és az ellenőrzés szétválasztását, valamint hogy miért elengedhetetlen a piac – állam – civil társadalom háromszög az innovációs gazdaság megfelelő működéséhez.

Végül az előző fejezetekben kifejtett elemzésekre és eszmefuttatásokra épülő zárás az olvasót arra invitálja, hogy gondolkodjon el a kapitalizmus jövőjéről. Legyőzés helyett miért a kapitalizmus reformja hozza el a fenntarthatóbb és egyenlőbb jólétet?

E bevezető fejezet lezárásaként három további megjegyzést teszünk. Az első, hogy a növekedés rejtélyeinek és problémáinak elemzésére Schumpetertől a teremtő rombolás paradigmáját ajánljuk. Amint fentebb említettük, más megközelítések is léteznek a növekedés folyamatának megértésére. Végső soron a teremtő rombolás – ezúttal a közgazdasági elméletre alkalmazva – fogja azokat a modelleket és paradigmákat kiválasztani, amelyek a leginkább kiállják az idő próbáját. A második megjegyzés, hogy elemzéseink és érvelésünk alátámasztására a következőkre támaszkodunk: (i) szuggesztív empirikus bizonyítékok, azaz egyszerű korrelációk a magyarázó és a magyarázott változók között; (ii) olyan empirikus bizonyítékok, amelyek fokozatosan közelítenek az ok-okozati összefüggéshez, kontrollváltozók bevonásával, instrumentális változók alkalmazásával, esetleg természetes vagy véletlen kísérletekre támaszkodva. Minden alkalommal igyekszünk a lehető legvilágosabban fogalmazni arra vonatkozóan, hogy az olvasó elé tárt empirikus tények szuggesztív vagy direktebb ok-okozati jellegűek-e. A harmadik megjegyzés az, hogy érvelésünket számos ábra és grafikon segítségével illusztráljuk. Céljuk, hogy az olykor összetett fogalmak bemutatását könnyedebbé és élvezetesebbé tegyék.

2 Schumpeter, Joseph Alois: Capitalism, Socialism and Democracy, London, 1942: Harper and Brothers.

3 Marx, Karl: Tézisek Feuerbachról, in Marx, Karl – Engels, Friedrich: Válogatás Marx és Engels műveiből I–II., Budapest, 1977: Kossuth, I. kötet, 73.

4 Kahneman, Daniel – Deaton, Angus: High income improves evaluation of life but not emotional well-being, Proceedings of the National Academy of Sciences, 2010, 107 (38), 16489–16493.

5 A fejlesztési mutatókkal kapcsolatban megkerülhetetlen hivatkozási alap a Joseph Stiglitz, Amartya Sen és Jean-Paul Fitoussi által készített, a gazdasági teljesítmény és a társadalmi haladás mérésével foglalkozó bizottság jelentése, amely két kötetben jelent meg: Stiglitz, Joseph – Sen, Amartya – Fitoussi, Jean-Paul: Richesse des nations et bien-être des individus, Párizs, 2009: Odile Jacob; Stiglitz, Joseph – Sen, Amartya – Fitoussi, Jean-Paul: Vers de nouveaux systèmes de mesure, Párizs, 2009: Odile Jacob.

6 Solow, Robert M.: A contribution to the theory of economic growth, Quarterly Journal of Economics, 1956, 70 (1), 65–94.

7 Romer kidolgozta az innováción keresztül, de teremtő rombolás nélkül történő növekedés modelljét (lásd Romer, Paul M.: Endogenous technological change, Journal of Political Economy, 1990, 98 [5, 2. rész], 71–102.). A növekedési modellek elméleti szakirodalmának áttekintését a Solow-modelltől a Schumpeter-modellig lásd: Grossman, Gene M. – Helpman, Elhanan: Innovation and Growth in the Global Economy, Cambridge, MA, 1991: MIT Press; Helpman, Elhanan (szerk.), General Purpose Technologies and Economic Growth, Cambridge, MA, 1998: MIT Press; Jones, C. I.: Introduction to Economic Growth, New York, 1998: W. W. Norton & Co.; Barro, Robert J. – Sala-i-Martin, Xaiver: Economic Growth, New York, 1995: McGraw Hill; Aghion, Philippe – Howitt, Peter: Endogenous Growth Theory, Cambridge, MA, 1998: MIT Press; Acemoglu, Daron: Introduction to Modern Economic Growth, Princeton, 2009: Princeton University Press; Aghion, Philippe – Howitt, Peter: The Economics of Growth, Cambridge, MA, 2009: MIT Press; és Aghion, Philippe – Akcigit, Ufuk – Howitt, Peter: What do we learn from Schumpeterian growth theory?, in Aghion, Philippe – Durlauf, Steven (szerk.): Handbook of Economic Growth, Amszterdam, 2014: Elsevier, 2. kötet, 515–563. A Schumpeter-modell legújabb változata magában foglalja a vállalati dinamikát: elsőként Tor Jakob Klette és Samuel Kortum dolgozták ki (lásd Klette, Tor J. – Kortum, Samuel: Innovating firms and aggregate innovation, Journal of Political Economy, 2004, 112 [5], 986–1018.) és később fejlesztették tovább, különösen Ufuk Akcigit és szerzőtársai munkáiban.

8 Ezt a modellt az 1987–88-as tanévben alkották meg a Massachusettsi Technológiai Intézetnél (MIT), amikor Philippe Aghion adjunktusként megkezdte karrierjét, Peter Howitt pedig vendégprofesszorként dolgozott, mialatt a kanadai Nyugat-Ontariói Egyetemen kutatói szabadságát töltötte. Lásd Aghion, Philippe – Howitt, Peter: A model of growth through creative destruction, Econometrica, 1992, 60 (2), 323–351.; Aghion, Philippe – Akcigit, Ufuk – Howitt, Peter: What do we learn from Schumpeterian growth theory?, in Aghion, Philippe – Durlauf, Steven (szerk.): Handbook of Economic Growth, Amszterdam, 2014: Elsevier, 2. kötet, 515–563.

9 Rajan, Raghuram G. – Zingales, Luigi: Saving Capitalism from the Capitalists: Unleashing the Power of Financial Markets to Create Wealth and Spread Opportunity, Princeton, 2004: Princeton University Press.

10 Nem áll módunkban itt ismertetni a szabadalmakkal mint az innováció mérőszámával foglalkozó kiterjedt szakirodalmat, inkább arra invitáljuk az olvasót, hogy látogasson el a szakirodalom úttörői, különösen Pierre Azoulay, Ian Cockburn, Zvi Griliches, Bronwyn Hall, Dietmar Harhoff, Adam Jaffe, Jacques Mairesse, Ariel Pakes, Mark Schankerman, Otto Toivanen, Manuel Trajtenberg és Reinhilde Veugelers weboldalára.

11 Azt gondolhatnánk, hogy ez a korreláció csak a véletlen műve, de Ufuk Akcigit, John Grigsby és Tom Nicholas bizonyítják, hogy az innováció és a növekedés között tényleges ok-okozati összefüggés van. Lásd Akcigit, Ufuk – Grigsby, John – Nicholas, Tom: The rise of American ingenuity: Innovation and inventors of the golden age, NBER Working Papers, 2017. január, 23047. sz.

12 Haltiwanger, John – Jarmin, Ron S. – Miranda, Javier: Who creates jobs? Small versus large versus young, Review of Economics and Statistics, 2013, 95 (2), 347–361.

13 Az olvasó tanulmányozhatja Steve Davis, John Haltiwanger és szerzőtársaik úttörő cikkeit a vállalatok és munkahelyek létrejöttéről és megsemmisüléséről. Például: Davis, Steven J. – Haltiwanger, John: Measuring gross worker and job flows, in Haltiwanger, John – Manser, Marylin E. – Topel, Robert (szerk.): Labor Statistics Measurement Issues, Chicago, 1998: University of Chicago Press, 77–122.; Davis, Steve – Haltiwanger, John: Gross job flows, in Ashenfelter, Orley – Card, David (szerk.): Handbook of Labor Economics, Amszterdam, 1999: Elsevier/North Holland, 3B kötet, 2711–2805.; Haltiwanger, John – Jarmin, Ron S. – Miranda, Javier: Who creates jobs? Small versus large versus young, Review of Economics and Statistics, 2013, 95 (2), 347–361.; Decker, Ryan – Haltiwanger, John – Jarmin, Ron S. – Miranda, Javier: The role of entrepreneurship in US job creation and economic dynamism, Journal of Economic Perspectives, 2014, 28 (3), 3–24.; Davis, Steven J. – Haltiwanger, John: Labor market fluidity and economic performance, NBER Working Papers, 2014. szeptember, 20479. sz.

14 Akcigit, Ufuk – Kerr, William R.: Growth through heterogeneous innovations, Journal of Political Economy, 2018, 126 (4), 1374–1443.

15 Hsieh, Chang-Tai – Klenow, Peter J.: The life cycle of plants in India and Mexico, Quarterly Journal of Economics, 2014, 129 (3), 1035–1084.

16 Aghion, Philippe – Bergeaud, Antonin – Boppart, Timo – Bunel, Simon: Firm dynamics and growth measurement in France, Journal of the European Economic Association, 2018, 16 (4), 933–956.

17 Maddison, Angus: The World Economy: A Millennial Perspective, Párizs, 2001: OECD Publishing.

18 Lásd különösen: Blundell, Richard – Griffith, Rachel – Van Reenen, John: Dynamic count data models of technological innovation, Economic Journal, 1995, 105 (429), 333–344; Blundell, Richard – Griffith, Rachel – Van Reenen, John: Market share, market value and innovation in a panel of British manufacturing firms, Review of Economic Studies, 1999, 66 (3), 529–554; Nickell, Stephen J.: Competition and corporate performance, Journal of Political Economy, 1996, 104 (4), 724–746.

19 Hansen, Alvin: Economic progress and declining population growth, beszéd az Amerikai Közgazdasági Társaság előtt, 1938. december 28. Publikálva: American Economic Review, 29 (1), 1–15.

20 Summers, Larry: IMF economic forum: policy responses to crise, elhangzott az IMF által szervezett 14. évi Jacques Polak-konferencián, Washington, 2013. november 9.

21 Gordon, Robert: The Rise and Fall of American Growth, Princeton, 2016: Princeton University Press.

22 Baslandze, Salomé: The role of the IT revolution in knowledge diffusion, innovation and reallocation, Society for Economic Dynamics Meeting Papers, 2016, 1509. sz.

23 Atkinson, Anthony B. – Piketty, Thomas – Saez, Emmanuel: Top incomes in the long run of history, Journal of Economic Literature, 2011, 49 (1), 3–71.; Piketty, Thomas: A tőke a 21. században, fordította Balogh-Sárközy Zsuzsanna, Budapest, 2015: Kossuth.

24 Lásd Piketty, Thomas: Income inequality in France, 1901–1998, Journal of Political Economy, 2003, 111 (5), 1004–1042.

25 Aghion, Philippe – Akcigit, Ufuk – Bergeaud, Antonin – Blundell, Richard –Hémous, David: Innovation and top income inequality, Review of Economic Studies, 2019, 86 (1), 1–45.

26 Williamson, John: What Washington means by policy reform, in Williamson, John (szerk.): Latin American Adjustment: How Much Has Happened?, Washington, 1990: Institute for International Economics, 90–120.

27 Hausmann, Ricardo – Rodrik, Dani – Velasco, Andres: Growth diagnostics, in Serra, Narcís – Stiglitz, Joseph E. (szerk.), The Washington Consensus Reconsidered: Towards a New Global Governance, Oxford, 2008: Oxford University Press, 324–355.

28 Rajan, Raghuram G. – Zingales, Luigi: Saving Capitalism from the Capitalists: Unleashing the Power of Financial Markets to Create Wealth and Spread Opportunity, Princeton, 2004: Princeton University Press.

29 A technológiai határ a technológiai fejlődés legfejlettebb szakaszára utal, azaz a ma leghatékonyabb termelési technológiára. Ez a határ az innováció révén az idők során nyilvánvalóan előrehalad.

30 Acemoglu, Daron – Aghion, Philippe – Zilibotti, Fabrizio: Distance to frontier, selection, and economic growth, Journal of the European Economic Association, 2006, 4 (1), 37–74.

2. fejezet

Az ipari fellendülés rejtélye

A XVIII. század végétől kezdődően bekövetkező tartós és töretlen növekedés az első mérföldkő a gyarapodás történetében. A stagnáló pálya mentén történő kis ciklikus mozgások által uralt fejlődés helyébe addig példátlan kumulatív bővülési folyamat lépett, amely az átlagos életszínvonal exponenciális emelkedéséhez vezetett. Így mára a XVIII. század életkörülményei, különös tekintettel a lakhatásra, a táplálkozásra vagy a közegészségügyre, teljesen idegenné váltak számunkra. A fejlett országokban az éhezés vagy a hipotermia okozta halálesetek szinte teljesen eltűntek, holott a XIX. század végéig mindennaposak voltak. A demográfia is átalakította a lakosságot. A XVII. században az újszülöttek 25–30%-a halt meg 1 éves kora előtt, 50%-a pedig 20 éves kora előtt. Ma az Európai Unióban a csecsemőhalandóság kevesebb, mint négy ezrelék.

Mi magyarázza, hogy a világ GDP-je és népessége 1820 előtt egyaránt stagnált? Miért csak 1820-ban indult be a tartós növekedés, amikor Európa már a középkor óta fontos felfedezések színhelye volt? Miért Európában zajlott le az első ipari forradalom, és miért nem másutt, például Kínában, ahol a kereket és az iránytűt feltalálták? Mi volt a hajtóerő a fellendülés mögött: inkább a technológiai vagy az intézményi fejlődés? Ezekre a kérdésekre keresünk választ ebben a fejezetben, szembesítve a növekedési elméleteket a történelmi adatokkal és tényekkel.

Amit a hosszú sorozatok tanítanak nekünk: Angus Maddison
31

A tartós jövedelem- és népességnövekedés mint új keletű jelenség

1000 és 2000 között a világ GDP-je háromszázszorosára nőtt, a világ népessége pedig huszonháromszorosára. Ennek eredményeként az egy főre jutó jövedelem tizenháromszorosára növekedett ebben az időszakban, ami szöges ellentétben áll az előző évezreddel, amikor a népesség egyhatodával nőtt, az egy főre jutó jövedelem pedig változatlan maradt. Az igazi áttörés a növekedés történetében azonban 1820-ban, alig kétszáz évvel ezelőtt következett be. Az egy főre jutó GDP növekedése, ami ma már magától értetődőnek tűnik, az emberi történelemben tehát rendkívül új keletű jelenség (2.1. ábra). 1000 és 1820 között a világ egy főre jutó GDP-jének átlagos növekedési üteme rendkívül lassú volt, körülbelül 0,05% évente. 1820 és 1870 között elérte a 0,5%-ot, 1950 és 1973 között pedig már meghaladta a 3-4%-ot.

2.1. ábra Egy főre jutó GDP, 1000–2008 (1990-es nemzetközi dollárban)

Forrás: Maddison Historical Statistics Project, Groningeni Egyetem, Groningen Növekedési és Fejlesztési Központ. A Maddison Historical Statistics Projectet 2010-ben indította el a Groningeni Egyetemen működő Groningen Növekedési és Fejlesztési Központ. Célja, hogy folytassa a különböző régiók és időszakok gazdasági teljesítménymutatóinak mérésére irányuló maddisoni munkát.

A gazdasági növekedés együtt járt a várható élettartam növekedésével. Az 1000. évben a csecsemők körülbelül 24 éves élettartamra számíthattak; egyharmaduk már életük első évében meghalt. Az 1820-as év ebben a tekintetben is áttörést jelentett. A várható élettartam növekedése addig nagyon mérsékelt volt: a születéskor várható élettartam globális átlaga exponenciálisan emelkedett az 1820-as 26 évről az 1999-es 66 évre.

A demográfia nagyon hasonló pályát követett, mint a GDP. A fellendülés előtt több évszázadon keresztül nagyon magas volt a halálozási arány (ezer főre kb. 38 halott jutott), ám a valamivel magasabb születési arány (ezer főre kb. 40 újszülött esett) kis népességtöbbletet eredményezett. Így a világ népessége, amely az első évezredben csak 18%-kal nőtt, 1000 és 2000 között a huszonháromszorosára gyarapodott. Az európai országokban következett be először gazdasági növekedés, s itt tapasztalhattak elsőként jelentős demográfiai többletet. Franciaország népessége már 1750-ben jelentősen elkezdett nőni (2.2. ábra). Néhány kivételtől, köztük Franciaországtól eltekintve, a termékenység csökkenése lényegében 1880 után kezdődött. Néhány országban (például Franciaországban, Németországban és Hollandiában) a csecsemőhalandóság és a termékenység egyidejűleg csökkent, míg más államokban (Svédországban, Belgiumban és Dániában) a csecsemőhalandóság csökkenése jóval megelőzte a születésszám fogyását.

2.2. ábra Népességnövekedés a nagy európai országokban, 1000–2000

Forrás: Maddison Historical Statistics Project, Groningeni Egyetem, Groningen Növekedési és Fejlesztési Központ.

A gazdasági növekedés és a demográfia együttes robbanása kérdéseket vet fel: vajon ezek a jelenségek önmagukat erősítették? Vagy a GDP növekedése okozta a demográfiai robbanást? Mi volt az a szikra, ami begyújtotta a puskaport?

A demográfiai változások mellett a népesség földrajzi eloszlása is megváltozott az elmúlt két évszázad során, a XIX. század elején megkezdődött a vidékről való elvándorlás. Az iparosodás előtti Európában a népesség túlnyomórészt

vidéki volt, és az urbanizációs ráta alacsony maradt, a legmagasabb értéket Észak-Olaszországban és Hollandiában láttuk. Így az 1800-as 37%-os urbanizációs rátával Hollandia tartotta az európai rekordot, amelyet az Egyesült Királyság és Belgium követett 20%-kal. Más európai országokban (mint Olaszország, Spanyolország, Dánia és Portugália) az urbanizációs ráta meghaladta a 15%-ot, ami az elmúlt évszázadok kereskedelmi fejlődéséből eredt. A XIX. század elejéig azonban a vidéki népesség az európai össznépesség mintegy 90%-át tette ki (2.3. ábra);
32
1800-tól kezdve ez az arány csökkenni kezdett, és 1975-ben már csak 36%-ot tett ki.
33
A százezer főnél népesebb városok száma 1800 és 1980 között a negyvenkétszeresére nőtt!

2.3. ábra A városi lakosság aránya az összlakossághoz képest Európában, 1000–1975. Az 5000 főnél nagyobb városokban élő lakosságot tekintjük városi lakosságnak

Forrás: Grauman, J. V.: Orders of magnitude of the world’s urban population in history, Population Bulletin of the United Nations, 1976, (8), 16–33.

A gazdaságtörténeti kvantitatív kutatások hosszú ideig szinte kizárólag a gazdasági növekedés fellendülésével egyidejű vagy azt követő időszakokra, azaz a XIX. és XX. századra összpontosítottak. Angus Maddison (1926–2010) munkásságára kellett várnunk, hogy elkezdődjön a fellendülés előtti növekedés kvantitatív kutatása. Maddison úttörőnek bizonyult a nemzeti számlák hosszú időre visszamenő rekonstruálásában. Nevezetesen a The World Economy: A Millennial Perspective [Világgazdaság: ezeréves perspektíva] című műve
34
figyelemre méltóan alapos elemzést nyújt arról, hogyan alakult a világ jövedelme és népessége a 0. év óta. Ha ilyen messzire megyünk vissza, egy olyan korba, amikor az adatgyűjtés még szórványos volt, és nem létezett nemzeti számvitel, akkor csak feltételezésekre és becslésekre hagyatkozhatunk.

A nemzeti számvitel találmánya

A nemzeti számlák kezdete csak a XX. század közepére tehető. Ugyanakkor az emberi és anyagi erőforrások számbavétele sokkal régebbre nyúlik vissza, mivel a hatóságok mindig is igyekeztek mérni a gazdagság növekedését az általuk ellenőrzött területeken. A feudális időkben a nemzetgazdaság szinte kizárólag a mezőgazdasági termelésre korlátozódott, amely a földesúri vagy királyi adók kiszámításának alapjául szolgált. Angliában William Petty (1623–1687) 1671-ben alkotta meg a politikai aritmetika fogalmát, a nemzeti számvitel előfutárát. A bevételek növelésére irányuló törekvés William Pettyt, majd később Gregory Kinget arra késztette, hogy a nemzeti jövedelmet a termelési tényezők vagy a kiadások összegeként próbálja megbecsülni.
35
Franciaországban Pierre de Boisguillebert és Vauban marsall hasonló megközelítéseket alkalmazott a nemzeti jövedelem becslésére. François Quesnay (1694–1774), a fiziokrata iskola alapítója és vezetője révén jelent meg az első dinamikus modell, amely a nemzeti számvitel egészét felölelte makrogazdasági szempontból, habár Quesnay modellje olyan gazdaságot írt le, amely teljes egészében a mezőgazdaságra támaszkodik.
36

A termelés – amely alatt újonnan létrehozott értékáramlást értünk – a vagyonkészlettel szemben csak a klasszikus közgazdasági elmélet megjelenésével vált központi fogalommá; sőt csak a XIX. század végén jelent meg az a gondolat, hogy a szolgáltatások is a hozzáadott érték részét képezik, nem csak az áruk. Az 1929-es válság kulcsszerepet játszott a nemzeti számlák fontosságának tudatosításában. A válság leküzdéséhez használt politikák kidolgozásához a hatóságok csak hiányos információkra támaszkodhattak, amelyek a tőzsdeindexeken, a szállított áruk mennyiségén és az ipari termelés hiányos mutatóin alapultak.

Az Egyesült Államok kereskedelmi minisztériuma megbízta Simon Kuznetst, a Nemzeti Gazdaságkutató Iroda (NBER) munkatársát, hogy dolgozzon ki egy nemzetgazdasági számlarendszert. Kuznets ennek kapcsán megalkotta a bruttó hazai termék fogalmát, s erre vonatkozó becsléseit 1934-ben a szenátusnak benyújtott jelentésben ismertette. A második világháború szintén hozzájárult az input-output táblák kidolgozásához, amelyek Wassily Leontief munkája nyomán a nemzeti számlák szerves részévé váltak. Ugyanekkor az angol kormány felkérésére Richard Stone és James Meade – John Maynard Keynes ösztönzésére és tanácsára – elkészítették a nemzeti jövedelemre és kiadásokra vonatkozó becsléseket.
37

Franciaországban 1955-ben François Perroux kezdett úttörőként kvantitatív kutatásba az Alkalmazott Gazdaságtudományi Intézetben (ISEA), ám a legfontosabb hivatkozási alap a háború utáni francia növekedés kapcsán Jean-Jacques Carré, Paul Dubois és Edmond Malinvaud munkája.
38
A szerzők célja a GDP növekedését meghatározó tényezők azonosítása és felmérése volt, a nemzeti számvitelben elért eredményekre támaszkodva.

Mindez a – több országban párhuzamosan végzett – munka vezetett a második világháború után a nemzeti számlák rendszerének (SCN) kifejlesztéséhez. Idővel ezeket az SCN-eket javították és harmonizálták, nevezetesen az ENSZ, a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD), az Eurostat, a Nemzetközi Valutaalap (IMF) és a Világbank szakértőit tömörítő nemzetközi munkacsoportok felügyelete alatt.

Maddison és a történelmi adatok rekonstrukciója

Maddisonnak 1950-től kezdődően álltak rendelkezésére a legtöbb ország nemzeti számláira vonatkozó adatok. A korábbi GDP- és népességadatok rekonstruálásához azonban korszakspecifikus technikákra volt szükség.

Az 1820–1950 közötti időszakra vonatkozóan Maddison adminisztratív nyilvántartásokból és forrásokból gyűjtött történelmi adatokat használt a jövedelem és a népesség becslésére. Az adatgyűjtésben különböző országok történészeinek és közgazdászainak munkájára támaszkodott, majd ezeket a becsléseket az alkalmazott technikák közötti különbségeknek megfelelően korrigálta, hogy valamennyi országra vonatkozóan egységes becslést kapjon. Így például Franciaország esetében Maddison elsősorban Jean-Claude Toutain 1987-es munkájára
39
támaszkodott. A GDP becslése főként a gazdaság legfontosabb ágazataiban folyó termelés alapján történt. A mezőgazdasági termelés becslésének alapját a francia mezőgazdasági (gabona, bor, fa, hús stb.) termelési nyilvántartások és a termelési árak adták. Az ipari szektor esetében 113 adatsort csoportosított 23 ágazatba, amelyek az 1789–1938 közötti teljes ipari szerkezetet lefedik (bányászat, kohászat, élelmiszeripar, textilipar, vegyipar, építőipar stb.). Maddison ezután összevetette ezeket az eredményeket Maurice Lévy-Leboyer és François Bourguignon 1985-ös eredményeivel.
40
A határok XIX. századi változásait is figyelembe véve vezette le az egy főre jutó GDP alakulását 1820 óta (2.1. táblázat).

2.1. táblázat Az egy főre jutó francia GDP becslése, 1820–1913 (1990-es nemzetközi dollárban)

1820

1870

1913

Maddison

1218

1858

3452

Toutain (1987)

983

1858

3452

Lévy-Leboyer (1985)

1123

1836

3452

Forrás: Maddison, Angus: The World Economy: A Millennial Perspective, Párizs, 2001: OECD Publishing.

Az 1500–1820 közötti időszakra Maddison a nyilvántartások népességre vonatkozó adatait használta, amelyek az európai országok esetében kellően megbízhatóak. Ezeket az adatokat korrigálta a történelmi események (háborúk, járványok stb.) figyelembevételével. A GDP-becsléseket illetően három lehetséges forgatókönyv létezik: néhány ország rendelkezik termelési adatokkal tevékenységi ágazatonként, ami lehetővé teszi a GDP becslését; ilyen például Belgium. Más országokban nem állnak rendelkezésre ezek az adatok, de gazdaságuk kellőképpen hasonlatos a szomszédos országokéhoz: például Franciaország esetében Maddison azt feltételezte, hogy az egy főre jutó GDP növekedése ugyanolyan mértékű volt, mint Belgiumban. A harmadik esetben nincs sem adat, sem hasonló szomszédos ország: ebben az esetben Maddison megalapozott becsléssel volt kénytelen élni, például hogy Oroszország egy főre jutó GDP-je évente 0,1%-kal nőtt. Bár ezek a feltételezések merésznek tűnnek, az egy főre jutó GDP és annak növekedése az ipari forradalom előtt olyan alacsony, hogy az országok közötti eltérések hosszú távon eltörpülnek.

A 0. és az 1500. év között durvábbak a becslések, és Maddison kizárólag demográfiai adatokra támaszkodott, hogy az egy főre jutó jövedelem alakulására vonatkozó információkhoz jusson. Rendelkezett az 1000. évi európai és ázsiai urbanizációs rátával, azaz ismerte a tízezer főnél nagyobb városokban élő lakosság arányát. Azt feltételezte, hogy akkor nő egy országon belül az urbanizáció mértéke, ha a mezőgazdaságban túltermelés jelentkezik, és a gazdaságban a nem mezőgazdasági tevékenység részaránya nő. Az urbanizáció mértéke Európában a 0. és az 1000. év között szinte nulla volt; Maddison ezért azt feltételezte, hogy az egy főre jutó GDP közel van a 400 dollárra becsült lakosonkénti éves megélhetési szinthez. Kínában az urbanizációs ráta valamivel magasabb, 3% körüli, így Maddison 450 dolláros egy főre jutó GDP-t feltételezett.

Maddison egyik fő eredménye, hogy lehetővé tette a nyugat-európai hosszú távú gazdasági növekedés felülvizsgálatát. A 2010-ben elhunyt Maddison munkájának folytatásaként a Groningeni Egyetem ugyanezen nappal elindította a Maddison Projectet, amelynek célja a GDP-re, az egy főre jutó GDP-re és a munkatermelékenységre vonatkozó történelmi statisztikák gyűjtésének folytatása. Az 1820 utáni időszakra nézve Maddison munkáját csak elhanyagolható mértékben korrigálták. Ezzel szemben az 1300–1820 közötti időszak esetén fontos kliometriai
41
munka valósult meg. Hosszú távon a gazdasági növekedés elhanyagolhatónak tűnik az 1820-as fellendüléshez képest.

Az iparosodás előtti időszak Európában: E pur si muove
42

Habár a hosszú távú gazdasági növekedést az 1820 utáni fellendülés nagyrészt beárnyékolta, az azt megelőző időszakban a gazdaság nem nélkülözött minden növekedést.
43
John Maynard Keynes maga is árnyaltabb álláspontot képvisel Economic Possibilities for Our Grandchildren [Unokáink gazdasági lehetőségei] című, 1930-as esszéjében,
44
azt állítva, hogy bár az életszínvonalban nem következett be drasztikus változás, voltak hullámhegyek és -völgyek, és az egy főre jutó vagyon néhány évtized alatt akár meg is duplázódhatott. Nemrégiben Roger Fouquet és Stephen Broadberry kimutatta, hogy az 1300–1820 közötti időszakban az egy főre jutó GDP jelentős mértékben változott mind felfelé, mind lefelé (2.4. ábra).

2.4. ábra Az egy főre jutó GDP néhány európai országban, 1300–1800 (1990-es nemzetközi dollárban)

Források: Anglia: Fouquet, Roger – Broadberry, Stephen: Seven centuries of European economic growth and decline, Journal of Economic Perspectives, 2015, 29 (4), 227–244. és Broadberry, Stephen – Campbell, Bruce – Klein, Alexander – Overton, Mark – van Leeuwen, Bas: British Economic Growth, 1270–1870, Cambridge, 2015: Cambridge University Press; Olaszország: Malanima, Paolo: The long decline of a leading economy: GDP in central and northern Italy, 1300–1913, European Review of Economic History, 2011, 15 (2), 169–219.; Hollandia: van Zanden, Jan Luiten – van Leeuwen, Bas: Persistent Inconsistent: the growth of national income in Holland, 1347–1807, Explorations in Economic History, 2012, 49 (2), 119–130.; Spanyolország: Álvarez-Nogal, Carlos – Prados de la Escosura, Leandro: The rise and fall of Spain (1270–1850), Economic History Review, 2013, 66 (1), 1–37.

Két ország tűnik ki a többi közül hosszú és tartós növekedési szakaszaival.
45
A reneszánsz kezdetén, 1350 és 1420 között Itália egy főre jutó GDP-je 40%-kal nőtt, ami erre a hetven évre vetítve átlagosan évi 0,8%-os növekedést jelent. Ennek magyarázata egyfelől a nagy pestisjárványt követő népességfogyás, amely növelte az egy főre jutó földterület és tőke mennyiségét, másfelől az olasz városok tengeri kereskedelemben betöltött központi szerepe.

A Velencei Köztársaság kulcsszerepet játszott különösen az Európán belüli (Flandria, Franciaország, német területek, Balkán), a Földközi-tenger keleti és nyugati része, valamint a Nyugat és a Távol-Kelet közötti kereskedelem fejlődésében. Velence nemcsak az áruk kereskedelmének fejlődését segítette elő (fűszerek, selyem), hanem az Ázsiából, Egyiptomból és Bizáncból származó technológiák átvételét is (textilgyártás, üvegfúvás, rizstermesztés, cukornádtermelés stb.). Továbbá Velence az intézményi innovációk terén is élen járt olyan új típusú szerződések bevezetésével a XII. században, melyek a kereskedelem és a befektetések szabályozására szolgáltak. Különösen a Konstantinápollyal folytatott kereskedelem igényelt nagy beruházásokat, nagy volt a kalóztámadások, a hajótörés és a késedelem kockázata, míg a nagyon magas jövedelem esélye alacsony maradt. A kockázatok megosztása érdekében a velenceiek kitalálták a colleganza nevű szerződést, a részvénytársaság egyik első példáját. Legegyszerűbb formájában ez a szerződés két fél, a befektető és az utazó kereskedő közötti megállapodás. A befektető átadja az árut az utazó kereskedőnek, aki hajóra száll, hogy eladja azt. A potenciális nyereség megosztása szerződésben előre rögzített. Ez a fajta szerződés a lakosság nagy részének hozzáférést biztosított a nemzetközi kereskedelemhez, és ebben az időben élte Velence a fénykorát.

A XVII. században Angliában nőtt a leggyorsabban az egy főre jutó GDP – egy évszázad leforgása alatt megduplázódott. A polgárháború (1642–1660) döntő szakasza volt az angol királyi hatalom átalakulásának, az ország rövid életű köztársaságot követően az 1688-as dicsőséges forradalom után végérvényesen alkotmányos monarchiává vált. Az alkotmányos monarchiával a parlament a király fölé került, így jelentősen megerősödött a szellemi tulajdon védelme.
46
Ez a példátlan politikai alakulat olyan környezetet teremtett, amely elősegítette az innovációt, és ezzel megnyitotta az utat az ipari forradalom előtt.

1300 és 1800 között voltak időszakos visszaesések is. Így Itália három olyan időszakot is megélt, amikor csökkent az egy főre jutó GDP növekedése: 1450 és 1600, 1650 és 1700, valamint 1750 és 1800 között. Ezek a megtorpanások több tényezővel magyarázhatók: egyrészt a demográfiai növekedés hatásával, a piacok több rivális városállam (Firenze, Velence stb.) közötti felaprózódásával, végül pedig azzal, hogy a XV. század végén, Amerika felfedezését követően az európai földközi-tengeri kereskedelem az Atlanti-óceánra tevődött át.

Az 1820 előtti európai gazdaságok korántsem stagnáltak, hanem növekvő és csökkenő szakaszok váltották egymást. Felmerül tehát a kérdés, hogy miben különbözik ez az 1820 előtti időszak az első ipari forradalom által elindított fellendülés időszakától. A kérdés megválaszolásához Roger Fouquet és Stephen

2.2. táblázat Tartós gazdasági növekedési és recessziós időszakok hat országban (Anglia/Nagy-Britannia, Itália/Olaszország, Németalföld/Hollandia, Svédország, Spanyolország és Portugália), 1300–2000

4 évig 1,5%-nál nagyobb éves növekedési ütemű évek százalékos aránya (%)

3 évig –1,5%-nál alacsonyabb éves növekedési ütemű évek százalékos aránya (%)

XIV. század

1,1

1,6

XV. század

1

8

XVI. század

2,3

8,7

XVII. század

1,3

4,3

XVIII. század

1,3

5,8

XIX. század

5,3

2

XX. század

40

3,2

Forrás: Fouquet, Roger – Broadberry, Stephen: Seven centuries of European economic growth and decline, Journal of Economic Perspectives, 2015, 29 (4), 227–244.

Broadberry 2015-ben minden egyes évszázadra vonatkozóan elemezte annak valószínűségét, hogy egy ország a tartós (1,5%-ot meghaladó éves növekedés) és folyamatos (legalább négy egymást követő éven át tartó) növekedési szakaszban van-e (2.2. táblázat).
47
Az elképzelés szerint egy négyéves, 1,5% feletti növekedési fázis egy fellendülési szakasz kezdetének felel meg. Úgy tűnik azonban, hogy az 1300 és 1799 közötti öt évszázadban a hat vizsgált ország – Anglia/Nagy-Britannia, Itália/Olaszország, Németalföld/Hollandia, Svédország, Spanyolország és Portugália – tekintetében nagyon kicsi (1–2% közötti) a valószínűsége a tartós növekedési szakaszok bekövetkezésének. Ezzel szemben ez a valószínűség a XIX. században 5%-ra, a XX. században pedig 40%-ra nő. Ez megerősíti azt a hipotézist, hogy a tartós gazdasági növekedés új keletű jelenség.

A fellendülés technológiai magyarázata

Miért kellett a XIX. század elejéig várnunk a fellendülésre? Az ipari forradalom előtti találmányok, mint például a kerék, a nyomdagép vagy az iránytű miért nem generáltak kumulatív növekedést? Miért az Egyesült Királyságban, egy kis európai államban kezdődik mindez, és nem egy olyan nagy országban, mint Kína?

A fellendülés előtt: a malthusi csapda

A világgazdaság 1820-ig tartó hosszú stagnálását Thomas Robert Malthus (1766–1834) elmélete különösen meggyőzően fejti ki. Két jelenség egyidejű fennállására szolgál magyarázattal: az egy főre jutó GDP szintjének és a népességszámnak a stagnálására a XIX. századig. A Tanulmány a népesedés törvényéről című, 1798-as művében
48
Malthus úgy véli, hogy a mezőgazdasági termelés a munkaerő és a földterület kombinációjának eredménye. Mivel a földterület mennyisége állandó termelési tényező, a népesség növekedése automatikusan csökkenti az egy főre jutó GDP-t, miután több ember dolgozik ugyanannyi földterületen. Másfelől azonban az egy főre jutó GDP – vagyis az átlagos életszínvonal – növekedése, amelyet például új találmányok vagy a nagyobb kereskedelmi nyitottság idéz elő, növeli a népességet: vagy azért, mert arra ösztönzi a családokat, hogy több gyermeket vállaljanak (erről szól a francia Hüvelyk Matyi
49
története), vagy azért, mert az életszínvonal javulása átmenetileg csökkenti a halandóságot. E két hatás együttesen hozza létre az úgynevezett malthusi csapdát: a technológiai fejlődés következtében a gazdaság nem képes tartósan növelni az egy főre jutó GDP-t, mivel annak bármilyen gyarapodása a népesség növekedéséhez vezet, ami viszont az egy főre jutó GDP-t újra a létminimum szintjéig csökkenti.

Ebben a malthusi világban csak a népesség csökkenéséhez vezető önmegtartóztatás vagy a születésszabályozás növelheti az egy főre jutó GDP-t. A malthusi elképzelés, miszerint a gazdasági termelékenység bármilyen növekedését ellensúlyozza a népességnövekedés, meggyőző magyarázatot adhatna az iparosodás előtti időszakra. Az 1820 utáni gyors gazdasági növekedés és népességgyarapodás kombinációja azonban rámutatott a malthusi megközelítés korlátaira; így felmerül a kérdés, miért és hogyan tudtak végül országaink kikerülni a malthusi csapdából.

A technológiai megközelítés

Magyarázhatják-e az európai országok kilábalását a malthusi csapdából pusztán technológiai okok? Az első, gyakran emlegetett magyarázat szerint a mezőgazdaságról az iparra való áttérés lehetővé tette, hogy a tőke lépjen a földbirtok mint állandó tényező helyébe, és így megszűnjön a népességnövekedés egy főre jutó GDP-re gyakorolt negatív hatása. A földdel ellentétben a tőke halmozódik az idők során. De ha ez igaz, akkor miért tartottunk ki a mezőgazdasági termelés mellett ahelyett, hogy azonnal tőkével helyettesítettük volna a földet? Itt is egy tisztán technológiai érvre hivatkozunk, nevezetesen arra, hogy az ipari termelési technológiák bevezetése költséges, és csak akkor éri meg, ha a népességszám kellőképpen megnövekedett, az egy főre jutó mezőgazdasági termelés pedig ennek következtében eléggé lecsökkent. A mezőgazdaságiról az ipari termelésre való áttérés magyarázatának másik változata szerint egy bizonyos kritikus népesedési küszöb fölött megkezdődik a vidékről való elvándorlás, ami még több munkaerőt teremt az ipar számára. Mások a keresleti hatások fontosságát hangsúlyozzák: csak akkor válik jövedelmezővé több ágazat számára az új termelési technológiák egyidejű bevezetése, ha a kereslet meghalad egy bizonyos küszöbértéket.
50
Összefoglalva, ezek szerint a mezőgazdaságról az iparra való áttérés valamilyen küszöbértéken alapul, legyen az népességi, keresleti vagy beruházási küszöb. De akkor a fellendülés miért éppen 1820-ban történt, s miért nem egy olyan ötletgazdag és sűrűn lakott országban, mint Kína?

Növekedési hatás és demográfiai átalakulás

A Michael Kremer által 1993-ban kidolgozott, majd Oded Galor és David Weil által 2000-ben továbbfejlesztett második magyarázat
51
két tényező kombinációján alapul: a népesség méretének az innovációra gyakorolt hatásán és a demográfiai átalakulás hatásán.

A növekedési hatás a következőképpen foglalható össze: a népsűrűség és/vagy a népesség növekedése növeli az innovációból származó jövedelmet azáltal, hogy növekszik az új termékek piaca. A demográfia ily módon ösztönzi az innovációt és a növekedést.
52
Emellett a nagyobb népsűrűség megkönnyíti az egyének közötti eszmecserét, ami pedig gyorsítja az innovációk létrejöttét s ezáltal a gazdasági növekedést. Vajon a növekedési hatás kiváltotta technikai fejlődés felgyorsulása elegendő-e ahhoz, hogy a gazdaság kikerüljön a malthusi csapdából? A válasz nem: Malthus világában a technikai fejlődés felgyorsulása a népességnövekedés felgyorsulását eredményezi, más szóval demográfiai robbanást generál, ami végső soron megakadályozza az egy főre jutó GDP növekedését.