A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Conceal (The Price Family Series #3), 2020

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

A zsarnok (Alvilági játszmák 2.), 2022

A vétkes (Alvilági játszmák 3.), 2022

A bűnös (Alvilági játszmák 4.), 2022

A megtört (Alvilági játszmák 5.), 2023

Az örökös (A Price dinasztia 1.), 2023

A csábító (A Price dinasztia 2.), 2023

Conceal: A Novel

Copyright © 2019 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-83-9

Minden lánynak, aki abban a tévhitben nevelkedett,
hogy szüksége van egy daliás megmentőre.
Te is tudsz kardot forgatni!

„A legsötétebb pillanatainkban arra kell törekednünk,
hogy meglássuk a fényt.”

ARISZTOTELÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Jaxson

Nincs is jobb egy családi vacsoránál. Általában nem így akarom eltölteni a péntek estémet, de ha Grayson füttyent, az ember otthagy csapot-papot, és ugrik. Mert ha a bátyám egyszer akar valamit, azt általában meg is kapja. Ebbe többek közt a családi vacsora is beletartozik.

A kezdő fogás egy prédikáció lesz arról, hogy milyen sokat tett Grayson és Addison ezért a családért és a vállalatért. A főfogás pedig egy háromórás előadás lesz arról, hogy milyen elcseszett alak vagyok hozzájuk képest.

Ha rólam van szó, szóba sem jöhet, hogy ezt megússzam.

Mivel nincs szükségem a bátyám emlékeztetőjére, hogy menjek, a város elegáns részébe indulok, ahol Riverrel laknak.

A forgalom ma nekem kedvez, így mire észbe kapok, már a liftben állok, és a luxuslakás felé tartok, mely a tulajdonunkban lévő épület teljes legfelső szintjét elfoglalja.

A mi tulajdonunk.

A Price Enterprise.

Addisonnak, a nővéremnek is egy ehhez hasonló lakása van. Nekem azonban nincs.

Rühellem ezt a környéket.

Nem. Én a belvárosban lakom, egy átalakított tetőtéri lakásban Tribecában. Messze van a bátyám Central Parkra néző lakásától, de nekem sokkal jobban tetszik. Kiver a víz ettől a puccos épülettől. Térre van szükségem, és legfőképpen magányra. Graysonnak viszont jól jön. A magas mennyezet és modern berendezés az ő személyiségét tükrözi. Ebben az erődben úgy trónol a világ tetején, mint egy király. Mert Grayson Price az is… Egy király, míg én csak az udvari bolond vagyok.

De ez nem volt mindig így. Félreértés ne essék, Grayson mindig is karót nyelt alak volt, ami csak tovább fokozódott az apám halála óta. Most úgy érzi, hogy fel kell nőnie egy olyan szerephez, amit sosem kellett volna magára vállalnia.

Nem képes felfogni, hogy ő sosem lesz olyan, mint apa volt. Apa egy legenda volt, de nemcsak a tárgyalóteremben, hanem otthon is.

Mindig lehetett rá számítani, nem számít, hány órát kellett dolgozni, és semmiről sem maradt le. Azt sajnálom a legjobban, hogy nem tudtam megbecsülni. Legfiatalabb gyerekként, aki öt évvel maradt le a középső testvérétől, nekem sosem volt könnyű, mert nem akadt senki, aki játszott volna velem.

Mindig azt hittem, hogy apát túlságosan lefoglalták a testvéreim ahhoz, hogy foglalkozzon velem. De utólag, annyi év távlatából, most, hogy meghalt, már tudom, tévedtem, és az egész csak egy fiatal gyerek félreértése volt. Sajnos túl későn jött a felismerés, mivel a fiatalkorom nagy részét arra fecséreltem, hogy minden balhéba belekeveredtem, hogy rám figyeljenek, ezért évekkel később még mindig azt próbálom bebizonyítani, hogy benőtt a fejem lágya.

Akárcsak most, amikor sietek, hogy hamarabb ideérjek, hátha akkor komolyan vesznek.

Szerencsémre gyorsan felérek, és a következő pillanatban kinyílik a lift, és feltárul előttem a modern lakás.

Még az én mércémhez képest is túl nagy, ami nagy szó, tekintve, hogy egy lakáskomplexumban nőttem fel. Az üvegfalakon át a parkra nyílik kilátás. Rozsdamentes acél háztartási gépek, fekete szekrények, sötét padló teszi teljessé az összhatást.

A fenébe is, milyen steril ez a hely!

Műtétet lehetne itt végezni, és még csak fertőtleníteni sem kellene előtte.

Esetleg kiműthetnék Grayson seggéből azt a karót.

Őrületes ez a lakás. Kár, hogy szar helyen van. Mert hiába lélegzetelállító a kilátás, a környéken lakók említésre sem méltók.

Olyanok, mint a bátyám.

Lenéznek engem, mert jobban érzem magam farmerben, mint háromrészes öltönyben.

– Hát megjöttél, Jax.

Kilépek a liftből, és besétálok a lakásba. A bátyám már ott áll, összefont karral, a fejét oldalra billenti, és felvont szemöldökkel néz rám.

Inkább értetlenül. Úgy tűnik, sikerül megdöbbentenem.

Mert nemcsak hogy eljöttem erre a rögtönzött vacsorára, de ráadásul korán érkeztem.

Helyes. Szeretek kiszámíthatatlanul viselkedni.

Hadd bizonytalanodjon el.

– Meg – felelem a rám jellemző önelégültséggel.

Most, hogy megállapítottuk ezt a tényt, odalépek hozzá, és biccentek neki, mielőtt a kanapén ülő River felé fordulok. Helyesek együtt. Míg Grayson kemény, a nő csupa puhaság. Tűz és víz, de ha együtt vannak, tökéletesen kiegészítik egymást. Azt hiszem, igaz lehet a mondás – az ellentétek vonzzák egymást.

Az ő esetükben azonban River és Grayson együtt, egy párként kész paradoxont alkotnak. A nő olyan, mint a napsütés, a bátyám pedig, mint az eső, de végső soron, azt hiszem, összehozzák azt a szivárványt.

– Szóval – kezdem, és vigyorra húzódik a szám –, mikor házasodtok már össze?

River máris a kedvenc testvéremnek számít, noha hivatalosan még nem az. De minél gyorsabban orvosoljuk ezt a hiányt, annál jobb. Észnél tartja Graysont. Engedékenyebbé teszi, könnyebb bánni vele. Persze, olykor még mindig egy seggfej, de újabban legalább valamelyest elviselhető.

– Még csak néhány hónapja jegyeztük el egymást. – River felnevet, és a bal gyűrűsujján szikrázó kék gyémánttal babrál. Nem tudom, hol találták, de menő és egyedi. Szokatlan, akárcsak ő maga. Akárcsak River.

– Anya is jön.

Erre felvonom a szemöldökömet, és a bátyámhoz fordulok.

– Ezek szerint már tervezitek az esküvőt? Végre – teszem hozzá.

– Igen. Így van – erősíti meg Grayson, de még mindig feszült a hangja. Mintha egy testületi ülésről csevegnénk, nem a közelgő nászáról.

Miért ilyen nehéz mosolyognia? Mindig ilyen feszült? Vajon az ágyban is ilyen… nem. Erre nem akarok gondolni.

– Épp ideje – válaszolom, és szinte végszóra, a lift újra kinyílik, és önkéntelenül megfordulok a hangra, hogy megnézzem, ki jött. Ezúttal Addison, Oliver és az anyám lépnek a lakásba.

Nézem, ahogy elindulnak felém. Addison gyönyörű, mint mindig. Lezserebben öltözködött fel, mint máskor, fekete sztreccsnadrágot, kötött ruhát és csizmát visel, de mivel mostanában ritkábban jár be a munkahelyére, ez nem is olyan meglepő. Minek a nadrágkosztüm, ha úgysem az irodában van?

A keze gömbölyödő hasán nyugszik.

A nővérem pocakja egyre nagyobb.

Az arca ragyog a boldogságtól.

Grayson feláll, és odalép hozzá, már ő is mosolyog.

A bátyám szemmel láthatóan alig fér a bőrébe. Nem tehetek róla, de egy kicsit féltékeny vagyok.

Mindketten olyan rohadt boldognak tűnnek, Olivert is beleértve. Mindenki vígan éli a saját életét, míg én semmit sem tudok felmutatni. Ez azért nem egészen igaz. Van egy pokoli jó netflixes filmlistám.

Miután Grayson üdvözölte őket, anyu ölel át először, utána a nővérem. Oliver a kezét nyújtja. A végsőkig udvarias, mint egy igazi angol úriember, de tekintve, hogy gróf a fickó, ez már meg sem lep.

– Egy perc múlva kész a vacsora – jelenti be Grayson, és az étkező felé mutat.

– Te főztél? – kérdem a bátyámat.

– Aligha – morogja, és elindulunk az asztal felé.

– River?

Ismét a fejét rázza.

– Catering. – Vállat von, mintha nevetséges lenne a kérdés. Nekik talán az, de nekem nem. Nekem nincs saját személyzetem, és szakácsom sincs. Igaz, hogy van egy hatalmas lakásom és egy saját stúdióm, de az csak a „másodállásomhoz” kell. Szükségem van ezekre a dolgokra a munkához. De senkit sem engedhetek be ezekre a helyekre. Nem kockáztathatom meg.

Állítólag az Egyesült Államok kormánya nem nézi jó szemmel a hekkelést.

Körbeüljük az asztalt. Névkártyák jelölik a helyünket, ami egy családi vacsorához képest kicsit hivatalos, de valami azt súgja, hogy ez River első „vacsorája”, és le akar nyűgözni minket. Megmosolyogtat a gondolat. Ahogy az asztalhoz érek, látom, hogy Oliver mellé ültettek, a bátyámmal szemben. Kíváncsi vagyok, hogy ez szándékos volt-e. Grayson azt mondta, hogy jobban fog figyelni rám, de mivel alig látom és ritkán beszélünk, tudom, hogy csak hanta volt az egész. És az ültetési rend csak megerősíti bennem a gyanút. Ki nem állhat a bátyám. Micsoda pöcs!

Még jó, hogy nem érdekel.

Legalábbis ezt bizonygatom magamban, ahogy helyet foglalok. Az ablakkal szemben ülök, ahonnan káprázatos a kilátás a Central Parkra. A lakás belső tere nyílt és tágas, s noha csak néhány méterre vagyok a nappalitól, olyan félreeső ez a sarok, hogy szinte meghitt kuckónak tűnik.

Amint leülünk, megjelenik a pincér, hogy felszolgálja az ételt, és leteszi elénk a tányérokat.

Eddig észre sem vettem, hogy ő is itt van. Mintha csak a semmiből lépett volna elő, hogy gondoskodjon rólunk. Elismerésem Graysonnak és Rivernek. Ha vendéglátásról van szó, megadják a módját.

Még ha hivalkodóan is.

Hátradőlök, és élvezem az előadást. Miután felszolgálták a bort, fogom a poharam, és belekortyolok. Épp egy újabb kortyra emelem, amikor a bátyám megköszörüli a torkát.

– Szóval, bizonyára már ti is sejtitek, hogy miért hívtunk össze mindenkit. Mivel Addison várandós, arra gondoltunk, hogy tavaszra vagy nyárra halasztjuk az esküvőt. Miután a baba megszületett.

– Milyen figyelmes. – Addison felnevet.

– Rengeteget gondolkodtunk, és úgy döntöttünk, hogy Hamptonsban szeretnénk frigyre lépni. Addy, nem bánod, ha egy újszülöttel kell utaznod? – A bátyám Addison felé fordul, a tekintete gyengéd, ahogy felteszi a kérdést.

– Nem, dehogy. Az esküvő időpontjától függően a baba addigra már betölti a három hónapot, úgyhogy minden rendben lesz. Lehet, hogy kialvatlanul és fáradtan, de ott leszek.

River megkönnyebbülten felkacag.

– Oké, akkor jó.

Grayson ekkor köhint egyet, és ismét rá figyelek.

– Valószínűleg sokat fogok itthonról dolgozni, hogy segíteni tudjak az esküvő megszervezésében. – Ezúttal jelentőségteljes pillantást vet rám. Úgy érzem, mintha egyre melegebb lenne idebent, mintha még a falak is körém zárulnának. Egy bejelentésre készül. Egy bejelentésre, aminek valami köze van hozzám. Mint aki azt fogja mondani, hogy nem is létezik a Mikulás, vagy ami még rosszabb, hogy a Mikulásné egy vérszomjas tömeggyilkos. Már előre rosszul vagyok tőle.

Ekkor Addisonhoz fordul, aki bólint.

– Hamarosan visszautazom Angliába. Az orvosom nem akarja, hogy a harmadik trimeszterben repülőre szálljak.

A francba! Mire akarnak ezek kilyukadni?

– Ez a másik ok, amiért összehívtam ezt a találkozót. Szeretném megbeszélni veletek, hogy felvennék valakit, aki addig átveszi a munkád egy részét, Addy. Én nem leszek ott…

Mintha mellbe vágtak volna, nem kapok levegőt.

Nem bízik bennem.

Fel akar venni valakit a maga helyére. Amikor Addy visszalépett, senki sem vonta kétségbe, hogy Grayson mindkettejük munkáját el tudja látni, most viszont, hogy rajtam a sor, már előre kételkednek bennem.

Nem hiszik, hogy képes lennék rá.

Pedig az vagyok.

– Bízd csak rám – vágok közbe, nemcsak azért, mert a büszkeségem arra késztet, hogy harcoljak a helyemért a vállalatnál, hanem azért is, mert nem akarom, hogy holmi idegen beleártsa magát a dolgaimba. Ráadásul jó lenne, ha egyszer az életben végre komolyan vennének.

– Jax…

Ahogy kimondja a nevemet, felforr a vérem. Felemelem a kezem, és elhallgattatom a mondat közepén.

– Ne! Te csak ne Jaxezz itt engem. Minek vennél fel valaki mást, amikor itt vagyok én? Képes és hajlandó vagyok helyettesíteni téged. – Igyekszem higgadtan beszélni, de az igazat megvallva nem könnyű, mert iszonyú dühös vagyok. Felszínre tör az évek során félresöpört neheztelés, és forró lávaként izzik bennem.

– Ez óriási felelősség. – Úgy beszél, mintha az apám lenne, és épp leszidna, amiért túl későn jöttem haza. Csakhogy ő nem az apám, így még jobban felbosszant.

– És én talán nem tudok megbirkózni vele? – vágok vissza, és már tisztán hallani a haragot a szavaimban.

– Jax! – Amikor a nevemet hallom az asztal túloldaláról, a kedves hang felé fordulok. – Gray nem úgy érti – csitít Addison, de már túl késő, hogy megnyugtasson. Felpattanok a helyemről.

– De igen. Soha nem hisz abban, hogy bármit el tudnék intézni. Ennek ellenére… kit is hívtok, ha szükségetek van valami szarságra? – Dühödten meredek Graysonra, majd Addison felé fordulok. – Engem. Ki mást. – Ezután Oliverre, majd Riverre pillantok. Noha ők egy szót sem szóltak, mégis mindketten sárosak, főleg, mivel már őket is kisegítettem korábban. – Ki rohan segíteni nektek, amikor szükségetek van valamire? Én! – kiabálom. – Szóval, hogy is van ez? Az egyik pillanatban szükségetek van rám, de a következőben már… nem vagyok elég jó. – Megrázom a fejem, és kifújom a levegőt.

– Jax… – Grayson frusztráltan a hajába túr. – Egyáltalán nem arról van szó, hogy nem értékelem a segítségedet és mindazt, amit eddig tettél ezért a családért, de ez most más. – Ő is csitítani próbál, de számomra már nincs visszaút.

– Hogyhogy?

– Találkozók. Határidők. Lesznek olyan napok, amikor reggel hatra az irodában kell lenni. Végigdolgozni az éjszakát.

– Csupa olyasmi, amiket eddig ingyen csináltam a kedvedért.

– Az lehet, de távmunkában csináltad, csak az isten tudja, hol és mikor. Ha az irodában akarsz segíteni, akkor az irodában kell lenned. Ha utazol, az már nem a te időd, hanem a vállalat ideje.

– Elbírok vele.

– Lehet, hogy azt hiszed…

– Azt mondtam, hogy elbírok vele.

– Grayson – szól Addison, és a bátyám most felé fordul. – Adj neki egy lehetőséget! Én benne vagyok.

– Rendben – feleli Gray kelletlenül. – De…

– Elég! – csattanok fel, mert elegem van már abból, hogy én vagyok a család bohóca. Elegem van abból, hogy senki sem vesz komolyan. Bármit teszek, folyton kételkednek bennem, és elegem van ebből. – Megbeszéltük. Megcsinálom. – Anyához fordulok, aki elsápad az érzelmi kitörésem láttán. Bűntudat hasít a szívembe, de nem hátrálok meg. Felvillantok egy őszintétlen, feszült mosolyt. Nem érdemli meg, hogy rosszkedvűen viselkedjek vele. – Szia, anya.

Azzal kiviharzok a lifthez, és megnyomom a gombot anélkül, hogy bárkitől elköszönnék. Senki sem szól egy szót sem, ahogy emelt fővel, egyenes tartással belépek a liftbe.

Elmondtam a magamét, most pedig azt teszem, amit tennem kell. Mert igenis bebizonyítom nekik, hogy mindannyian tévedtek.

MÁSODIK FEJEZET

Willow

Bumm!

Bumm!

Bumm!

Forr a vér az ereimben, ahogy a fülemben csengenek a szavak, melyeket pillanatokkal ezelőtt hallottam.

Hogy történhetett ilyen? A huszonhat éveseknek a házasság és a családalapítás miatt kellene aggódniuk, nem a menekülés miatt.

Még mindig remeg a kezem, amikor lehajtok a kocsifelhajtóról.

Csak lassan – emlékeztetem magam, és fél szemmel a sebességmérőt figyelem, de el kell tűnnöm innen. Bármennyire is szeretnék beletaposni a gázba, nem teszem.

Nem kockáztathatom, hogy megállítsanak a zsaruk. Vagy hogy bárki megtudja, hogy leléptem.

Ha elkapnak, nem tudom, mi lesz.

Már majdnem sikerült. Majdnem kijutottam. Közeledik a városhatár, de minden egyes kilométerrel, amit magam mögött hagyok, egyre hevesebben reszketek. Esküszöm, mindjárt elájulok.

Olyan sebesen kalapál a szívem, hogy attól félek, kiugrik a mellkasomból.

Nem fog sikerülni. Elájulok a volán mögött, karambolozok, és valószínűleg szörnyethalok. Bár amilyen szerencsém van, még a halál is jobb sorsnak tűnik.

Lélegezz!

Mélyen be… és kifúj.

A távolban látom a kanyart. Lélegzet-visszafojtva elfordítom a kormányt, lekanyarodom jobbra az útról, és ráhajtok arra az utcára, amely kivezet ebből a pokolból. A visszapillantóban látom az útjelző táblát.

A városét, amit elhagyok.

Madison Bay, Michigan.

Kijutottam, sikerült egyre messzebbre jutnom az ott élő démonoktól. De most nem gondolhatok erre. Nem. Nincs helye kétségnek, sem félelemnek. A cél lebegjen a szemem előtt.

Továbbhajtok, mígnem a szavak kivehetetlenek a távolban. Ráfordulok egy másik útra. Majd megint egy másikra.

Amíg magam mögött nem hagyom a múltat, hogy a jövőmre koncentrálhassak. Vagy legalábbis a belátható jövőre.

Sötét a táj előttem, a fényszóróimon kívül semmi sem világítja meg az utat, melyen haladok, ami szinte baljós előjelnek tűnik. Éppolyan sivár a jövőm, mint ez az elhagyatott út.

Kirázom a fejemből a gondolatot. Sötét vagy sem, egyelőre szabad vagyok, biztonságban.

Egy óra elteltével már úgy érzem, hogy elég messzire jutottam ahhoz, hogy félelem nélkül megállhassak valahol, így megteszem. Behajtok egy benzinkútra, a bolttól legtávolabbi kutat választom, és nem vesződöm azzal, hogy bemenjek vásárolni. Hogy őszinte legyek, nem merem megkockáztatni. Ráadásul nincs szükségem semmire azokon kívül, amiket bedobáltam a magammal hozott táskába. Megállok a kútnál, a szemetesbe dobom a telefonomat, és amilyen gyorsan jöttem, olyan gyorsan el is hajtok.

Még harminc percig vezetek, kanyargok, és egyre távolabbra jutok, mire megtalálom a következő célállomást. Szürreálisnak tűnik ez a távozás…

Mintha minden egyes megtett kilométerrel tisztulna a hazugság köde, amiben éltem, és a valóság, az eddigi életemet uraló pokol már nem rejtőzködik többé.

A pokol azonban nem egy hely a térképen; hanem egy érzés, amit mindenhová magaddal cipelsz, és félek, hogy nincs az a távolság, ami kiűzhetné a szívemből, és biztonságérzetet adna.

Elfojtom a gondolatot, keresek egy szabad helyet a parkolóban, és leállítom a kocsit. Kinyitom az ajtót, hogy kiszálljak, de előbb megragadom a táskámat. Tudom, hogy idővel megtalálják a kocsimat, ezért ügyelek, hogy ne hagyjak hátra semmit, ami bárkit is elvezethetne a leendő célomhoz. Fogalmam sincs, hol fogok kikötni. Tudom, hogy minél messzebb, annál jobb.

A táskámmal a kezemben a jegyárusító ablakhoz sétálok.

– Hová? – kérdi a nő az üveg mögött. Rám se néz, mintha ez az interakció egy óriási kellemetlenség lenne.

Hová menjek?

Milyen messze lehet biztonságos?

Nehéz kérdés, mert ő bármilyen messzire elmenne, hogy rám találjon. Minél nagyobb a távolság kettőnk közt, annál nagyobb eséllyel tudok kidolgozni egy tervet, mielőtt megtalál.

– Ohio – felelem végül.

Nem ez az úti célom. Nem, egyáltalán nem. De minél több helyre megyek, annál jobbak az esélyeim.

A nő bólint, még mindig nem néz fel, amíg gépel. Amikor mondja az árat, előveszem a zsebemből a készpénzt, és fizetek.

Amikor az orra elé dugom a pénzt, végre felnéz. Átnéz rajtam, de én hálás vagyok érte. Minél kevesebb ember figyel fel rám, annál jobb. Átadja a jegyet, én pedig gondolkodás nélkül elveszem, és elindulok a busz felé.

Ragyog a hold az égen, amíg várok. Furcsa, hogy egyetlen nap leforgása alatt mennyire megváltozott az életem, de a csillagok ugyanazok. Minden más lett, mégis minden ugyanolyan maradt.

Nem tudom elhinni, hogy ez történik. Elmenekülök az egyetlen otthonból, amit valaha ismertem.

Apa.

Nem. Önkéntelenül megrázom a fejem. Nem gondolhatok rá. Nem gondolhatok arra, ami történt.

Mégis, hiába próbálom kirázni a fejemből azt, amit megtudtam apámról, nem megy.

Hogy fordulhatott minden ilyen rosszra? Nem maradhatok. Túl nagy lenne a kockázat, hiába nem ismerem a sorsom.

Nem volt könnyű a menekülés mellett döntenem, de nem volt más választásom. Csak fogtam némi pénzt, néhány ruhát és egy fotót keretestül.

Semmi mást. Nem volt elég időm.

Felsóhajtok, csak most eresztem ki a levegőt a tüdőmből, amit azóta tartok magamban, hogy elindultam.

Majdnem itt az idő, már kis híján biztonságban vagyok.

Ezt a mantrát ismételgetem, lassan veszem a levegőt, amíg meg nem hallom a közelgő busz hangját. Csikorogva megáll, én pedig fellépek az ismeretlenbe. Minden rendben lesz, gondolom, miközben elindulok hátra, hogy keressek egy helyet, ahová leülhetek.

Kiválasztok egyet, csak remélve, hogy senki sem ül mellém. Így is túlságosan félek.

Szerencsémre ilyen késő éjjel szinte üres a busz, és egy percen belül már el is indul.

Lassan ellazulnak az izmaim, ahogy egyre távolodunk az állomástól. Amikor már nem is látszik, hagyom, hogy lecsukódjon a szemem, és kényszerítem magam, hogy pihenjek egy kicsit.

A toledói átszállónál felébredek, majd újra egy buszon ülök, és egyre közelebb és közelebb érek. Amikor megérkezem Columbusba, veszek egy másik jegyet. Ezúttal sapkában és napszemüvegben. A hajam is sötétbarna. Már nem vörösesszőke, mint azelőtt.

Paróka.

Ezenfelül még sötétbarna hajfestéket is vettem arra az esetre, ha eljutok a végállomásra.

Amikor leszálltam a buszról, beugrottam egy helyi élelmiszerboltba. Ha követne is Columbusig, innen már nem fog megtalálni. Most már felismerhetetlen vagyok.

Ebben az álcában indulok a következő buszhoz, és néhány óra után átszállok egy másikra, amely az úti célomhoz visz. Remélem, ez már elég nagy város lesz ahhoz, hogy elvegyülhessek benne. Itt könnyen eltűnhetek szem elől. Lesz időm kitalálni, hogy mi legyen a következő lépés.

Átutazom az éjszakát. Több mint két napja nem aludtam ágyban, több mint harminc órája, hogy fenekestül felfordult az életem, és mindent elvesztettem, amit valaha is ismertem és szerettem.

Elbóbiskolok a busz rázkódására, és amikor legközelebb kinyílik a szemem, hallom, hogy a busz egy sóhajjal megáll. Megérkeztem.

Kábultan és szédelegve indulok az ajtó felé, és leszállok. Itt vagyok New Yorkban, és fogalmam sincs, merre tovább. Nincs telefonom, és senkit sem ismerek a városban.

Van még egyáltalán telefonfülke ebben a városban? Valószínűleg nincs.

Keresek egy üzletet, és veszek egy olcsó telefont.

De mégis kit hívhatnék fel?

Kiben bízhatnék?

Talán megnézhetném a névjegyzéket a saját telefonomon.

Ó, a francba! Eldobtam.

Lázasan agyalok, próbálom felidézni az összes számot, ami a telefonomban volt, de hiába. Úgysem hívhatnék fel senkit, akit ismertem.

Így találna meg a legkönnyebben. Nem mehetek fel a közösségi hálóra vagy bármely olyan oldalra, amelyről visszakövethetnének.

Gondolkodj!

Gondolatban végigpörgetek minden ismerőst, akivel kapcsolatban vagyok, aztán a többit, akikkel nem.

Felidézem az összes barátomat, és beugrik egy név. Maggie.

Maggie. A legjobb barátnőm, még általánosból. Elköltöztek, amikor felsős volt. Vicces, hogy mások számára nem emlékszem, de az övét sosem felejtem el.

Akkoriban még nem volt mobilom. Leültetett az ágyára, miután összecsomagolta a holmiját, és újra és újra elismételtette velem a számát.

Vett magának egy mobilt, hogy tartsuk a kapcsolatot. Maggie aznap megjegyeztette velem a számát, hogy amikor elköltözik, mindig emlékezzek rá.

Remélem, nem változtatta meg.

Évek óta nem beszéltünk.

De tudom, hogy bármi történjék, bármennyi idő is telt el, ő soha nem fordítana hátat nekem.

A táskámmal és az új telefonommal a kezemben sétálok néhány háztömbnyit, majd emlékezetből felhívom.

Kicseng. Csak cseng és cseng.

A fenébe! Mi lesz, ha megváltoztatta a számát? Mi lesz, ha nem veszi fel?

Az összes „mi lesz, ha” lejátszódik a lelki szemeim előtt.

És ahogy tovább csörög a telefon, felgyorsul a szívverésem.

Várok és várok és várok.

Már épp le akarom tenni, hogy kitaláljak valami mást, amikor beleszól.

– Halló? – Halk és bizonytalan a hangja, de azonnal felismerem.

Esküszöm, úgy remeg a lábam, hogy mindjárt összeesek.

Észre sem vettem, hogy mekkora szükségem van a hangjára. És végre hallom. Ahogy a megkönnyebbüléstől könnyek szöknek a szemembe, végre felfogom, mennyire szükségem van rá. Elszorul a torkom, ahogy keresem a szavakat.

– Maggie? – kérdem, a hangom remeg az idegességtől.

– Igen. Én vagyok – erősíti meg.

Potyognak a könnyeim.

– Itt… itt… itt…

– Willow?

Tudja. Emlékszik. Tényleg ő az.

Már zokogok.

– Igen – nyögöm ki.

– Jól vagy? – Noha évek óta nem beszéltem vele, hallom a riadalmat és az aggódást a hangjában. Mintha nem választana el minket az idő szakadéka, mintha még mindig legjobb barátnők lennénk, és még mindig bármit megtenne értem.

– Nem – suttogom, mert hiába sikerült megszabadulnom a kísérteteimtől és messzire menekülni a félelmeimtől, még most sem vagyok jól.

– Hol vagy?

– New Yorkban. Te… – Mély levegő. – Még itt laksz?

Felemelem a fejem, és ha látni lehetne a csillagokat a manhattani égbolton, most rájuk bíznék egy kívánságot.

– Igen.

Fojtott sóhaj tör fel belőlem, eddig észre sem vettem, hogy visszatartottam a levegőt.

– Mondd meg, hol vagy, és érted megyek.

– Ne! Nem kell. Jól vagyok. Elmehetek hozzád? – kérdem.

– Persze.

Megadja a stuyvesanti címet.

Mivel fogalmam sincs, hogy milyen messze lehet, taxival megyek, és előveszek némi készpénzt a táskámba dugott vésztartalékból, hogy kifizessem a viteldíjat. Vigyáznom kell, hogy mennyit költök. Lehet, hogy a jövőben nem engedhetem meg magamnak, hogy taxival utazzak, de az elmúlt nap és éjszaka után hátradőlök a piszkos hátsó ülésen, és hálás vagyok a fuvarért.

Mindössze negyedóra telik el, mire megáll egy toronyház előtt. Kiszállok, és a bejárathoz cammogok. Nem nehéz a táskám, de teljesen kimerültem. Esküszöm, el tudnék ájulni a testemet átitató stressztől.

Mindenesetre nem teszem. Nem, ki kell tartanom. Elfojtom az érzéseimet, sikerül megőriznem a sztoikus arckifejezést a liftben és a folyosón, amíg ki nem nyílik az ajtó, és ekkor átszakad a gát. A barátnőm semmit sem változott az évek során. Átölel, én pedig sírok, mert a rémálom kezdete óta most először… biztonságban vagyok.

Itt senki sem fog rám találni.