Annie West

Egy hercegnő titkai

Kimberly Lang

Földi paradicsom

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Annie West, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A Júlia 839. eredeti címe: Revelation of a Secret Princess

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Kimberly Kerr, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A Júlia 840. eredeti címe: The Privileged and the Damned (Harlequin, Mills & Boon RIVA)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Fejes Zsuzsa

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 839-840. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-119-8

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie West

Egy hercegnő titkai

1. FEJEZET

Caro magára húzta a kabátját, és elhagyta a kávézót. Kint jeges szél fújt, de bár fázott, lángolt benne a tettvágy.

A gondolat, hogy esetleg nem kapja meg az állást, túl szörnyű volt.

Megállt, megigazította a kesztyűjét, és egy lámpaoszlopba kapaszkodott, mert remegett az izgalomtól.

Az esze azt súgta, hogy nem fog sikerülni.

De aki mer, az nyer!

Soha nem volt merész típus. Gyerekként megtanították neki, hogy legyen engedelmes, ne tűnjön ki a tömegből, és ne tolakodjon előre. Az egyetlen kísérlete, hogy kitörjön, és saját döntéseket hozzon, katasztrofális kudarccal végződött.

De ez már évekkel ezelőtt volt. Azóta megváltozott, a tragédia és a fájdalmas tapasztalatok után új életet kezdett. Ezúttal végig fogja csinálni! Mélyen belélegezte a tiszta alpesi levegőt. Mindenáron meg kell szereznie ezt az állást!

Végignézett a svájci síparadicsom főutcáján, amely híres volt az egekig szökő árakról. A turisták eleinte csodálkozva nézelődtek a luxusboltok kirakatai előtt, de aztán mind eltűntek, mert csak kevesen engedhették meg maguknak a fényűző darabokat.

A szomszédos völgyben egy másik népszerű alpesi síparadicsom terült el. Caro úti célja azonban a másik irányban volt. Bátran taposta a ropogós, friss havat, aztán beszállt a kis bérautójába.

Húsz perccel később elhaladt egy elhagyatott parkoló mellett. Innen lélegzetelállító kilátás nyílt a hegyekre, de ő nem figyelt a festői tájra.

Biztos volt benne, hogy egy síkunyhóba rendelték, ehelyett azonban világosszürke kőfalú kastélyt látott maga előtt, mesebeli tornyocskákkal és hegyes tetőkkel. Az épülethez macskaköves út vezetett.

Caro csodálkozva nézte a több száz éves kastélyt, amely nem romantikus rom volt, hanem gondozottnak és jól karbantartottnak tűnt.

Természetesen tudta, hogy Jake Maynard gazdag ember. Az interneten utánanézett, de ahhoz, hogy az ember itt lakjon, úsznia kell a pénzben.

A gazdagság és a hivalkodó luxus azonban sosem nyűgözte le Carót.

Lassan és óvatosan haladt a macskaköves úton, át a biztonsági kamerákkal ellátott rácsos kapun, és szerény járművét az udvar sarkában parkolta le egy elegáns fekete sportautó mellett.

Csak amikor lekapcsolta a motort, és csend vette körül, akkor vette észre, hogy a keze remeg.

Bátran a táskájáért nyúlt, és kinyitotta az ajtót.

Meg tudom csinálni! Gyerünk!

Két ember sorsa függött tőle.

– Ms. Rivage megérkezett.

A titkára bejelentésére Jake vonakodva felnézett az íróasztaláról. Neil az ajtóban maradt, és kitartóan várt.

A főnöke törölte ezt a nőt a listáról, mert nem volt elég tapasztalata. De egy apró, de fontos részlet felkeltette Neil figyelmét, és végül Jake-ét is.

A titkár udvariasan intett a fiatal hölgynek, hogy lépjen be.

Jake homlokráncolva nézett rá. Érezte, hogy valami felkavarodik benne… Bizsergett a tarkója.

A lány úgy nézett ki, mint egy mesekönyvből előlépett dadus. Jake megnézte magának unalmas ruháját, szigorúan hátrasimított haját, smink nélküli arcát…

Valami nem stimmel… És ő már megtanulta, hogy bízzon az ösztöneiben.

Jake felállt, megkerülte az íróasztalt, és kezet nyújtott neki.

– Ms. Rivage!

A lánynak vékony, karcsú ujjai voltak, ám meglepően határozott kézfogása. Ez hiányzott a többi jelentkezőből. Ők alázatosak vagy visszafogottak voltak, vagy épp ráhagyták a kezdeményezést, míg Ms. Rivage nyíltan a szemébe nézett.

De csak egy pillanatig. Aztán a tekintete éber lett, és lesütötte a szemét. Jelentkezett az állásra, pedig tudnia kellett, hogy képesítése nem felel meg az elvárásainak.

Mégis, Jake hetedik érzéke azt súgta, hogy hallgassa meg.

– Kérem, foglaljon helyet, Ms. Rivage.

A nő bólintott.

– Köszönöm, Mr. Maynard.

A hangja mélyebb volt, mint amire a férfi számított, és enyhén rekedtes hangszíne megérintette valamit benne. Talán az akcentusos angolja – vagy bombázó alakja.

Caro Rivage vitathatatlanul vonzó volt, annak ellenére, hogy a ruhája csak sejtette, mi rejtőzik alatta. Hosszú, karcsú lábai voltak, és körülbelül egy fejjel alacsonyabb volt nála. Utánozhatatlan eleganciával ült le a felkínált fotelbe, ami valahogy nem illett feltűnés nélküli sötét ruhájához, szigorú frizurájához.

Átlagosnak akart tűnni, de Jake nem tudta róla levenni a szemét.

És ahogy keresztbe tette a lábát… hihetetlenül nőies volt, anélkül hogy provokatívnak tűnt volna. A férfi lenyűgözve nézte érzéki, telt ajkát, magas arccsontját. Finom bőre makulátlan volt. Ez a nő természetes szépség, és minden porcikájában őszinte.

Visszaült az íróasztalhoz, kényelembe helyezkedett, és kinyújtotta a lábát.

A tekintetük találkozott, és Jake-et hőhullám járta át.

Vonzódna hozzá? Nem, ahhoz a lány túl jelentéktelen. Vagy talán mégsem?

– Meséljen magáról, Ms. Rivage. – Hátradőlt, kezét a karfára tette, és figyelte a fiatal nőt.

Caro feszülten ült. Érezte, hogy ez a férfi nem próbál meg kedves lenni vagy flörtölni vele. Végül is hajlandó volt elolvasni az önéletrajzát. Szürke szemével makacsul fürkészte, mintha megpróbálná áttörni gondosan felépített álcáját, és kifürkészni a legféltettebb titkait.

Óvatosnak kellett lennie! Caro vasakaratával elfojtotta a menekülési ösztönét, és megtiltotta magának, hogy a legkisebb gyengeséget is mutassa.

Mély levegőt vett, és elnyomta, mennyire kényelmetlenül érzi magát a számára szokatlan zsákruhában és lapos cipőben. Ezzel az álcával a lehető legtávolabb került egykori életétől.

Jake Maynard felhúzta az egyik szemöldökét, és választ várt.

Caro összekulcsolta a kezét, és így kezdte:

– Az önéletrajzom magáért beszél, Mr. Maynard. Szeretek gyerekekkel dolgozni, és kiválóan értek hozzájuk, ahogy az ajánlólevelemből is láthatja. – Most újra Jake Maynardra nézett, mert kifogásokra számított. Még mindig hatással volt rá, hogy az apja milyen kegyetlenül aláásta az önbizalmát.

Egy pillanatig a férfi hűvösen nézett rá, majd az önéletrajzát vette kézbe. Caro nyelt egyet. Még sokat kell tennie, hogy meggyőzze: ő a megfelelő az állásra.

El sem akarta képzelni, mi lenne, ha a férfi elküldené!

Feszülten várt, amíg Jake felnézett a papírjairól, és kétkedve felvonta a szemöldökét.

– Nincs szakmai végzettsége? Pedagógiai diplomája? – A lány nemet intett.

– Gyakorlati tapasztalatom van. De amint látja, különböző területeken végeztem tanfolyamokat.

Jake Maynard nem vette a fáradságot, hogy átnézze a papírjait, hanem az asztalra dobta őket. Caro megdöbbent. Ennyi volt?

Nem hagyhatja magát ilyen könnyen lerázni. Legalább megnézhetné a papírjait, vagy tartana egy rendes állásinterjút!

– A többi jelentkezőnek a szakirányú végzettsége mellett többéves gyakorlati tapasztalata is van.

Aha. Most jön a várt elutasítás. Caro szerencsétlennek érezte magát.

– Elolvasta az ajánlóleveleimet? – próbálkozott más taktikával.

Jake Maynard ismét kényelmesen hátradőlt. Élvezi, hogy kínozhatja?

Caro jól megnézte lebarnult bőrét, sötét zakóját. A viselkedése egyszerűen sértő volt.

– Le kellene nyűgöznie, hogy egy grófnő ajánlotta? – Caro meglepetten felkapta a fejét. Tehát Jake Maynard mégis átnézte az önéletrajzát! – Sajnos a nemesi cím nem hat rám, Ms. Rivage.

Ez fájt. Stephanie grófnő, aki többek között ajánlólevelet írt neki, több volt, mint a barátnője.

– A legfontosabb ebben az ajánlólevélben a munkám leírása, Mr. Maynard, nem a munkaadóm nemesi címe.

A férfi meglepődve felhúzta a szemöldökét.

– A fia nagyon nehéz eset volt, amikor elkezdtem vele dolgozni – folytatta magabiztosan Caro. – De végül elképesztő eredményeket értünk el együtt.

– Az ön erőfeszítéseinek köszönhetően?

– Természetesen csapatmunkával, amelyhez speciális programok is tartoztak. De én mindennap vele voltam.

Ez kevésbé hangzott jól, mint az „egyedül nekem sikerült”, de ez volt az igazság.

Jake Maynard arcán nem látszott semmilyen elismerés. De talán ez volt a stílusa – összehúzott szemöldök és összeszorított ajkak, ami kiemelte markáns állát és arccsontját.

– Szóval úgy gondolja, hogy négy-öt év dadaként és óvónőként eltöltött idő alkalmassá teszi az unokahúgom gondozására?

Egy pillanatra Caro megfeszítette a vállát, majd lazán hátradőlt, és újra keresztbe tette a lábát. Jake Maynard szürke szeme felcsillant.

– Más jelentkezőkről nem tudok nyilatkozni. De ha lehetőséget ad, hogy szeretettel gondoskodjak az unokahúgáról, nem fogja megbánni.

– Erős állítás.

– Tudom, mire vagyok képes, Mr. Maynard. Különösen ez utóbbi tesz kiválóan alkalmassá erre a munkára. – Caro határozottan felszegte az állát. – Végül is érdekelte a jelentkezésem, különben nem hívott volna ide.

A vér dübörgött a fülében. Ha Jake Maynard sejtené, ki is ő valójában, elutasítaná, mielőtt levegőt vehetne.

Egy gondolat villant át Caro fején. Vajon itt van a házban az unokahúg?

– Talán azért érdekel, mert a nem túl meggyőző önéletrajza ellenére magabiztosan viselkedik.

– Biztos vagyok benne, Mr. Maynard, hogy nem csupán szeszélyből csábított ide az Alpokba egy jelöltet.

Legalábbis remélte.

– Nem tetszik itt magának? A hirdetésből egyértelműen kiderült, hogy itt kellene laknia.

Ha ürügyet keresett, hogy megszabaduljon tőle, akkor rosszul tette, gondolta Caro.

– Nem, Mr. Maynard. Szeretek vidéken élni. Valójában szinte mindig ott éltem.

A férfi szigorúan nézett rá, de ő tartotta a tekintetét, bár a szíve a torkában dobogott.

– Csak azt hittem, az unokahúga St. Ancillában lakik…

– Honnan tudja? – Jake előrehajolt, és ököllel rácsapott az íróasztalra.

Végre Caro tisztán látta a helyzetet. Maynard hűvös viselkedésével próbálta elterelni a figyelmét arról, hogy hol lehet megfogni: meg akarja védeni az unokahúgát.

Talán a viselkedése jellemző volt egy gazdag, vonzó agglegényére, aki a paparazzók számára is vonzó célpontot jelent. Caro mégis érezte, hogy az unokahúga valóban a szívéhez nőtt. Jake Maynard most kicsit szimpatikusabbá vált számára.

– Nem akar válaszolni, Ms. Rivage?

Caro összeszedte magát, és eltökélten nézett rá.

– Mielőtt jelentkeztem önhöz, természetesen utánanéztem az unokahúgának.

– De ezek titkos információk.

Caro a biztonság kedvéért hallgatott. Túl messzire ment volna?

Villámgyorsan átgondolta a mondandóját.

– Itt talán igen, de St. Ancillában mindenki tudja. A helyi sajtóban sokat spekuláltak a balesetről, amelyben a szülei életüket vesztették. – Mivel Jake Maynard nem válaszolt, Caro folytatta: – Őszinte részvétem, Mr. Maynard. Ez biztosan szörnyű csapás volt önnek és az unokahúgának.

A kislány kétszeresen is árva lett: először újszülöttként, majd egy hónapja, amikor örökbefogadó szülei egy hurrikánban életüket vesztették. A szegény gyermeknek szomorú volt az eddigi élete.

Caro elhatározta, hogy mindent megtesz, hogy a kislánynak szebb jövője legyen.

– És ezeket a sajtóinformációkat összekapcsolta a hirdetésemmel? Nem emlékszem, hogy a nevem szerepelt volna a St. Ancilla-i sajtójában – jegyezte meg Jake Maynard.

A férfi multimilliárdos volt, aki saját erejéből jutott el a nemzetközi pénzügyi világ csúcsára. És ezt csak tehetséggel, tudással és emberismerettel lehet elérni. Hogy is képzelhette, hogy átverheti?

A válasz egyszerű volt: mert nem maradt más választása. Caro lesimította a szoknyáját, hogy időt nyerjen.

– Egy barátnőm St. Ancillában él, és beszélt önről mint Ariane gyámjáról. – Hangja kissé remegett, amikor kimondta a kislány nevét. – Amikor később megláttam a hirdetését, összeraktam a képet.

– Értem. – Jake Maynard megint lazán hátradőlt. – Látom, sokat utazik. St. Ancilla, most pedig Svájc…

Caro felkapta a fejét. Miért lett a férfi hirtelen ilyen kedves és barátságos?

Udvariasan rámosolygott, ahogy gyerekként tanulta. Úgy, ahogy apja megkövetelte tőle, amikor a sajtó előtt kellett szerepelnie.

– Szerencsére manapság mindenki számára elérhetők az olcsó repülőjegyek és az internet, Mr. Maynard.

Caro úgy vélte, egy villanást látott a férfi szemében.

– Úgy érti, azért kellene magának adnom az állást, mert ugyanabból a földközi-tengeri országból származik, mint az unokahúgom?

Caro megigazította a ruhája ujját, hogy elkerülje Jake Maynard átható pillantását.

– Előnyösnek tartanám, mert beszélem a nyelvüket, és megértem a kultúrájukat. Ha valaki elveszíti a szüleit, a gyökereit, ez megvigasztalhatja. – Caro szünetet tartott. – Még ha Ariane már nem is él ott, sok minden szól amellett, hogy jó lenne, ha anyanyelvén beszélhetne.

Jake Maynard habozva bólintott, mintha egyetértene vele.

– Őszintén szólva ez az egyetlen ok, amiért idehívtam, Ms. Rivage. Arianénak szüksége van valakire, aki mindkét nyelvet beszéli. Elvesztette a szüleit, nem szabad, hogy az anyanyelvét is elveszítse.

Jake Maynard most már nagyon komolyan beszélt. Arcvonásai továbbra is megközelíthetetlenek maradtak, de a hangjában szomorúság csengett.

– Van tapasztalatom a gyász feldolgozásában, Mr. Maynard. Ha megadja nekem az esélyt, hogy gondoskodjak az unokahúgáról, mindent megteszek, hogy segítsen neki visszatalálni az életbe.

Caro érezte, hogy a férfi elutasító hozzáállása megingott.

De ekkor kopogtak az ajtón, és Neil Thompkins, Maynard titkára bejelentette:

– Elnézést, Mr. Maynard, fontos telefonja van. A genfi konzorcium.

Jake Maynard hátralökte a székét, és felállt.

– Elnézést, Ms. Rivage. Ez a telefonhívás rendkívül fontos számomra.

– Természetesen. Mr. Maynard.

– Nem tart sokáig – ígérte a férfi, majd követte a titkárát, és becsukta maga mögött a nehéz tölgyfa ajtót.

Amint Caro egyedül maradt, fellélegzett. A táskáját az szék mellé tette, és fel-alá járkált a szobában. Most már élvezhette a lélegzetelállító kilátást a havas svájci hegyekre, amelyek éles kontrasztot alkottak a mediterrán otthonával.

Gondolatban újra lejátszotta a Jake Maynarddal folytatott beszélgetést.

Ha más jelentkezők sokkal tapasztaltabbak lennének nála, akkor valószínűleg nem bízná rá a drága unokahúgát. Másrészt az ancillani ritka nyelv, amelynek gyökerei az ókori görögig nyúlnak vissza. Mivel úgy tűnt, hogy ő az egyetlen jelentkező, aki beszéli ezt a nyelvet, volt esélye az állásra.

Hirtelen kinyílt az ajtó, és Caro megfordult. De nem Jake Maynard tért vissza, hanem egy kócos kislány rontott be, gyűrött, fodros ruhában és kibomlott copfokkal. Caro számára úgy tűnt, mint egy angyal a vörös-arany fürtjeivel.

Megrökönyödve állt az ablaknál, amikor a kék szemű, könnyáztatta arcú kislány feléje rohant.

Caro remegve nyelt néhányat, mert száját száraznak érezte. Semmi sem készítette fel erre a találkozásra, erre a sokkra. A szeme, a haja…

Visszarepült a saját gyerekkorába, látta maga előtt az egyetlen lényt, akit valaha szeretett, és újra átélte a félénk érintéseket, a gyengéd hangokat.

– Hol van Jake bácsi? – kiáltotta a kislány.

Ez visszahozta Carót a jelenbe. Megpróbált mosolyogni, de az ajka remegett, és alig tudott megállni a lábán. Meghatottan tette a kezét a mellkasára, így igyekezett kordában tartani az érzelmeit.

– Mindjárt visszajön – mondta gyengén.

A gyerek megdöbbenve nézett rá.

– Úgy beszélsz, mint én! – Izgalomban Caro ancillani dialektusban beszélt.

Most a kislány, akiről csak néhány hete tudott, és akinek a kedvéért a fél világot beutazta, habozva közeledett hozzá.

A megkönnyebbüléstől Carót melegség öntötte el, és könnyek szöktek a szemébe. Mégis vannak csodák!

Megfogta a kislány kezét, hogy soha többé ne engedje el.

Ariane kétségbeesetten odanyújtotta neki a kopott mackót, és úgy tűnt, nem veszi észre Caro sokkos állapotát.

– Maxim karja letört! – Ajka remegett, amikor Caro orra elé dugta a letört darabot. – Meg tudja gyógyítani?

Caro összeszedte magát. Megdöbbenve nézte a kislány szív alakú arcát, nagy szemét és a szeplőket az orrán.

A kétséget kizáró bizonyítékok ellenére Caro alig hitt a szemének. Nem téved? Létezik, hogy ilyen hirtelen felbukkannak a hiányzó rokonok, és váratlanul kiderülnek a titkok?

De a kislány szeme, haja, még a félénk, várakozásteli testtartása is eloszlatta Caro kétségeit. Lehetetlen, hogy egy gyermek olyan gesztusokat, testtartást örököljön, amelyeket a szüleitől kapott, akiket soha nem ismert!

Ám a lehetetlen ott állt előtte: meggyőzően és élettel telin. Caro úgy érezte, nem kap levegőt. Aztán könnyek törtek elő belőle – először évek óta.

A kislány riadtan hátrált előle. Ez végre segített Carónak összeszedni magát, és halvány mosolyt csalt az arcára.

– Bocsáss meg, Ariane. Nem akartalak megijeszteni. – Észrevétlenül megtörölte az arcát. – Valami biztos a szemembe ment. Na, és most mesélj nekem a mackódról. Maximnak hívják?

Ariane bólintott, de távol maradt tőle.

– Szép név. – Caro óvatosan közelített a kislányhoz, akit nyilvánvalóan megijesztett. – Tudtad, hogy volt egy király, akit szintén Maximnak hívtak? Nagyon bátor volt, és harcolt a kalózok ellen, akik meg akarták hódítani St. Ancillát.

Ariane most előbbre merészkedett.

– Onnan származom. – Óvatosan félrehajtotta a fejét. – Te is?

– Igen. – Caro bátorítóan rámosolygott. Keserédes pillanat volt. Az évekig tartó gyász, üresség és magány után megtalálta azt a kislányt, akiről régóta semmit sem tudott…

De most nincs idő a visszaemlékezésekre. Caro majd szétrobbant az örömtől és az izgalomtól, de többet akart megtudni.

– Mi történt Maximmal? Ő is kalózcsatába keveredett?

Ariane mosolya meghatotta Carót.

– Dehogy! Már nincsenek is kalózok.

– Nincsenek? – Caro a kislány élénk vonásait, elbűvölő gödröcskéit nézte, és szinte elolvadt.

– Nincsenek. Jake bácsi mondta.

– Igen, kalózok már nem léteznek, csak a mesékben és a legendákban.

Tehát Arianénak rémálmai vannak? Caro legszívesebben a karjába vette volna.

A kislány kíváncsian kezdte fürkészni.

– Ki vagy te? Úgy nézel ki, mint… mint valaki, akit ismertem.

Caro szíve a torkában dobogott.

– Tényleg? És ki volt az?

A kislány megrázta a fejét.

– Nem tudom.

Caro mély levegőt vett. Akkor Ariane még túl kicsi volt. Nem akarta túlértékelni a megjegyzését.

– Mi történt Maximmal, ha nem találkozott kalózokkal?

Ariane duzzogva válaszolt:

– Nem tudom. Amikor felébredtem, már így nézett ki.

Caro most alaposan megvizsgálta a kopott mackót, amely nyilvánvalóan sok szeretetet kapott. Valószínűleg Ariane alvás közben szorosan magához ölelte, így a varrás elszakadt.

– Könnyen meg lehet javítani – magyarázta a kislánynak.

– Igen?

– Persze. Csak tű és cérna kell, hogy visszavarrjuk a karját.

Ariane bizalommal telve még közelebb ment hozzá, és odaadta Carónak a mackóját meg a letépett karját.

– Meg tudod gyógyítani? Kérlek!

Nagy, várakozással teli szemével bárkinek a szívét meglágyította volna. Caro minden erejét össze kellett szednie, hogy ne látsszon rajta semmi.

– Igen, persze. Ha idehozod a táskámat, ami a fotel mellett van, megnézem, mit tehetek.

Meghatottan nézte, ahogy a kislány átrohan a szobán, hogy megmentse imádott mackóját. Kitől kaphatta? A szüleitől? Jake bácsitól?

Carónak nehéz volt elképzelnie, hogy az íróasztala mögött ülő, arrogáns macsó, aki hidegvérrel vallatta, szerető nagybácsi lehet. Mégis úgy tűnt, hogy nagyon szereti az unokahúgát, és igyekszik gondoskodni róla.

– Tessék. – Ariane átadta Carónak a nehéz táskát.

– Köszönöm. Caro a nevem. Ki tudod mondani?

– Caro. Ez egyszerű.

– És téged hogy hívnak?

– Arianénak.

– Szép név!

– Apu és anyu választotta, mert nagyon tetszett nekik. – A kislány nagy szeme gyanúsan csillogott, az ajka remegett.

Caro együttérzett a gyerekkel. A szíve fájdalmasan összeszorult.

Ariane elvesztette a szüleit, és szenvedett…

– El tudom képzelni. – Elszántan átvette a táskát, és beletúrt. – Ismerek lányokat St. Ancillában, akiket szintén Arianénak hívnak, egy híres görög királylány után. Nagyon szép, kedves és bátor volt.

– Igen?

– Igen. Nagyon-nagyon régen élt, amikor még nem voltak kórházak és gyógyszerek. Amikor az emberek súlyos betegségekben szenvedtek, a gazdagok félelmükben bezárkóztak a kastélyaikba, nehogy megfertőződjenek. Csak Ariane merészkedett ki a palotából, hogy ételt, ivóvizet és gyógynövényeket vigyen a szegényeknek, és segítsen nekik meggyógyulni.

Ariane elgondolkodott.

– Olyan akarok lenni, mint ő, hogy segítsek az embereknek.

– Ez nagyon kedves tőled. – Caro elővett a táskájából egy zsebkendőt. – Akkor kezdheted is, segíthetsz Maximnak. Megfognád a karját?

Ariane lelkesen bólintott, és Maxim karját a megfelelő szögben tartotta. Carót érzések áradata öntötte el. Remegve lélegzett, és megpróbálta a zsebkendőt csomóra kötni a mackó karján.

Az érzelmekre később is lesz idő, amikor egyedül lesz. Most azzal a kislánnyal kell foglalkoznia, akinek a világa összeomlott, és biztonságra, önbizalomra, mindenekelőtt pedig szeretetre van szüksége.

Jake dermedten állt a dolgozószoba ajtajában, és nézte a macira hajoló, mosolygó párost.

Amit látott, az ártalmatlan volt, és semmit sem jelentett. De valami meghatotta a két lány gondoskodásában.

Ancillanul beszéltek, és ő nem értette, miről. De tudta, milyen mélyre merült Ariane a gyászában, és figyelte, ahogy Caro beszélget az unokahúgával. Növekedett a bizalma a nő iránt. Ha boldoggá tudja tenni az unokahúgát, akkor megfelel az állásra. Tetszett neki, hogy Ms. Rivage milyen érzékenyen beszélt vele, és a kritikus pillanatokat ügyesen áthidalta.

Ez azonban nem jelenti, hogy már megkapta az állást.

Jake kíváncsian figyelte, ahogy a nő valamit a mackó karja köré teker, és bátorítóan beszél Arianéhoz.

Volt valami bennük, amit nem tudott megnevezni… valami hasonlóság.

A két lány látványa még valami mást is felébresztett benne: emlékeket, amelyekbe beleborzongott.

De Ariane haja vörösesszőke volt, míg Caro Rivage-é sötét. Mégis, a hasonlóság elképesztő volt.

Jake rendet tett a gondolataiban. Nincs közöttük semmi kapcsolat azonkívül, hogy ancillánul beszélnek, és a mackóval foglalkoznak.

A telefonhívása után Neilt megkérte, hogy vizsgálja meg újra a nő jelentkezését, hátha talál benne valami szokatlant. De semmi ilyesmi nem volt. Az összes referenciáját alaposan átnézték, de semmi különöset nem találtak.

Jake úgy érezte, hogy Arianénak különleges dadára van szüksége, aki segít neki visszatérni a normális életbe a szülei traumatikus elvesztése után. Az ő unokahúgának csak a legjobb dadus elég jó.

De talán túl válogatós volt a daduskeresésben. Az üzletben kemény döntéseket kellett hoznia, ám egy gyermek lelke hihetetlenül bonyolultnak tűnt neki.

Az unokahúgával kapcsolatban nem hagyhat semmit a véletlenre. Ismét látta maga előtt a baleset helyszínét, ahol a nővére és a férje életüket vesztették. Csoda, hogy Ariane túlélte…

Hálából és szeretetből Connie iránt, gondoskodnia kell a kislányáról!

Belépett a szobába. Amikor a fiatal nő észrevette, felemelte a fejét, és a tekintetük találkozott. Mintha Caro érezte volna, hogy a férfi megpróbálja felmérni, valahogy beskatulyázni. Furcsa érzés kerítette hatalmába Jake-et.

Vonzódik Caro Rivage-hoz?

Furcsa gondolat… Caro Rivage jó néz ki, de nem az ő típusa. Ő bombázókkal vette körül magát, akik teljesen más ligában játszottak. A szürke egerek unalmasak.

A munkát és a szórakozást szét kell választani, ez volt Jake mottója. Az alkalmazottakkal nem járt el szórakozni.

– Mi van Maximmal, Ariane? – kérdezte unokahúgától. – Minden rendben?

A kislány felemelte a fejét, és még egy kicsit mosolygott is.

Az unokahúgának ő szinte idegen volt. Ritkán járt St. Ancillába Connie-hoz és a családjához.

– Maximnak letört a karja, de Caro meg tudja gyógyítani. Csak…

– Tű és cérna kellene hozzá – Folytatta a nő. – A legjobb lenne valami gyapjúfonal.

Ariane bólintott.

– Van gyapjúnk, Jake bácsi? Kérlek! Akkor meggyógyíthatnánk Maximot! – Reménykedve Jake-re nézett.

– Biztosan találunk. – A férfit boldoggá tette, hogy a gyermek hálásan mosolygott rá.

Caro Rivage-t finom virágillat vette körül. Jake óvatosan belélegzett a parfüm illatát, amely felizgatta, és egyáltalán nem illett ahhoz a „szürke egérhez”, akinek látszott.

Caro Rivage lesütötte a szemét. Ő is érezte vajon ezt a furcsa feszültséget közöttük?

– Hívom Lottét. Megkérdezzük, van-e gyapjúja. – A házvezetőnő biztosan tartott otthon fonalat, vagy be tudja szerezni.

– Egy tűt is kérek. Ha lehet, nagyot. – Caro Rivage hangja szinte füstös volt. Talán el akarja csábítani, hogy megkapja az állást? Akkor kemény válaszra számíthat.

De a nő egyáltalán nem vett róla tudomást, és úgy tűnt, boldog, hogy segíthet a gyereknek.

Jake máris felhívta Lottét a házi telefonon. Ariane és a mackója miatt az állásinterjú háttérbe szorult. Talán jobb is így. A legalkalmasabb jelöltet kell kiválasztania. Nem hagyhatta, hogy egy látványos kézműves bemutató lenyűgözze.

De nem lehet, hogy talán már megtalálta a legjobbat?

Igazából nem akarta Caro Rivage-nak adni az állást, de Ariane megkedvelte.

– Beszélsz angolul is, Ariane? – kérdezte most a nő barátságosan. – Nem hiszem, hogy a nagybátyád ért ancillanul, és nem lenne szép, ha kizárnánk a társalgásunkból.

– Az mit jelent?

– Ha nem vonunk be valakit a beszélgetésbe, az kirekesztve érzi magát. Ez nem szép dolog. Ugye nem akarod megbántani a nagybátyádat?

Ariane megrázta a fejét, de nem tűnt lelkesnek.

– De végre otthon éreztem magam veled… mint a… – Összeszorította a száját, amely újra remegni kezdett.

Jake legszívesebben biztosította volna, hogy nem érdekli, milyen nyelven beszélnek. Csak az volt a fontos neki, hogy a kislány ne zárkózzon be újra, és ne merüljön el a gyászában.

Aztán Caro Rivage valami döntő jelentőségű dolgot mondott.

– Természetes, hogy szeretnél újra ancillánul beszélni, Ariane. A jövőben gyakran megteheted.

– Veled?

– Hát… majd meglátjuk.

Egy–null Ms. Rivage-nak!

A dadus most barátságosan fordult az asszony felé, aki éppen belépett a szobába.

– Ő lenne Lotte?

Jake karba fonta a kezét, és az íróasztalhoz támaszkodott, hogy lássa, mi fog történni. Ahogy várható volt, a házvezetőnő különböző színű gyapjút, több tűt és ollót is hozott. Át akarta venni Maximot, de Ariane ragaszkodott hozzá, hogy Caro „kezelje”.

Jake észrevette, hogy a nők sokatmondó pillantásokat váltottak, és egymást méregették. Caro elképesztő diplomáciai érzékkel rábeszélte a házvezetőnőt, hogy adja oda neki a varrókészletét, de a gyapjú színének kiválasztásában tanácsot kért tőle. Ezután a két nő egyetértett abban, hogy a macinak a másik karját is meg kell varrni, ha már úgyis nekiállnak.

Máris barátok lettek.

Jake magában gratulált Caro Rivage-nak. Ösztönösen megértette, hogy butaság lenne a házvezetőnővel versengenie, és ügyesen a szövetségesévé tette.

A kislány élénken figyelte, hogyan „gyógyítják” meg szeretett mackóját. És boldogan mosolygott, amikor Caro biztosította róla, hogy Maxim most már egészséges lesz.

A nő az állásinterjún meglepően harcias volt, és határozottan kifejtette a véleményét. Bár nyugodtnak tűnt, ő érezte, hogy ideges. Caro Rivage mindenáron meg akarja kapni ezt az állást…

Sürgősen szüksége lenne pénzre? A ruhája új volt, de egyszerű. Talán ugródeszkának tekinti azt az állást, hogy később továbblépjen?

Jake teste megfeszült. Túl gyanakvó lenne? Végül is alaposan átvilágíttatta, és az ajánlásai elfogadhatóak voltak.

– Most már Maxim olyan, mint az új – jegyezte meg, amikor Ariane odaadta neki a mackóját.

– Köszönöm, Caro!

Jake köhintett.

– Lotte, megtenné, hogy készít Arianénak valamit enni a konyhában, amíg én üzleti ügyben beszélek Ms. Rivage-zsal?

Ariane nem akart elválni Carótól, de vonakodva szót fogadott.

Jake ismét észrevette a visszafogott, de feszült kifejezést a nő szemében, amely nem árulta el, mi zajlik benne. Csodálta a kitartását.

– Visszaüljek az íróasztalhoz, Mr. Maynard? – Caro a vendégszékre mutatott.

– Nem, Ms. Rivage – válaszolta a férfi olyan hangon, amely Carót nyugtalanította. – Az állásinterjú véget ért.

A nő mozdulatlanul állt, és ökölbe szorította a kezét.

– Nem kellene még egyszer átgondolnia a döntését, Mr. Maynard? – A hangja nyugodtnak tűnt, bár rekedten hangzott.

– Átgondolni, Ms. Rivage? Még nem is hallotta, hogyan döntöttem.

Caro dühös lett. Gyerekként folyamatosan ilyen helyzetekkel szembesült a családjában. A mostohaanyja állandóan azt éreztette vele, hogy kívülálló. A sebei mélyek voltak, mert az apja erre legfeljebb csak felvonta a szemöldökét, és megdorgálta, amiért olyan érzékeny volt.

Caro most megfeszítette a vállát, és határozottan Jake Maynardra nézett.

– Talán lenne olyan kedves, és elmondaná, hogy döntött?

Jake meglepődött. Rájött, hogy a lány nem adja fel.

– Szeretném megkérni, hogy maradjon nálunk, Ms. Rivage. Hogy kipróbálhassa magát az unokahúgom mellett.

Caro nem mutatta ki, mennyire megkönnyebbült. Megértette, hogy ez a döntés még messze nem jelenti, hogy felvették.

– Nos, Ms. Rivage, nem felel? Ez azt jelenti, hogy nem akar itt maradni éjszakára?

Caro nem bízott a hangjában.

– Nem, Mr. Maynard. Épp ellenkezőleg: nagyon szeretnék itt maradni, hogy jobban megismerhessem Arianét.

– Jó. – A férfi bólintott, de nem tűnt túl boldognak.

Jake Maynard valószínűleg hozzászokott, hogy mindenki ugrik, ha ő csettint az ujjával. Az, hogy egy jelöltnek problémát jelenthet, hogy itt maradjon éjszakára, eszébe sem jutott. Jó, hogy a bőröndje a kocsiban van, gondolta Caro.

– A titkárommal íratok egy ideiglenes megállapodást, ami fedezi a költségeit és a munkája ellenértékét.

Tipikus üzletember! Caro soha nem gondolt volna ilyesmire. Annyira izgatott volt, hogy alig fogta fel, mit jelent ez a javaslat.

Kábultan nézett Jake Maynard után, amikor az elhagyta a szobát.

Kaptam egy esélyt! Ez volt az egyetlen gondolat, ami a fejében kavargott. Esélyt, hogy Ariane, az évekkel ezelőtt eltűnt lánya mellett maradhasson.

– Nem, Mr. Maynard, minden rendben. A fiatal hölgy nagyon jól kijön Arianéval. Örülök, hogy végre mosolyogni látom az unokahúgát – biztosította megkönnyebbülten a házvezetőnő a házi telefonon.

Jake azt kívánta, bárcsak Ariane ugyanolyan kedvesen beszélne vele, mint Caro Rivage-zsal, akit csak néhány órája ismer.

Talán féltékeny vagyok? – kérdezte magától meglepetten. Nevetséges!

Megköszönte Lotténak a választ, majd Neilhez fordult, aki felnézett a laptopjáról.

– Ennél a jelentkezőnél rögtön volt egy olyan érzésem, hogy…

– Igen, tudom – erősítette meg Jake. – De Ariane esetében nem bízom magam a megérzéseimre.

Bizonyítékra volt szüksége, hogy Caro Rivage a megfelelő választás az unokahúgának. Az, hogy néhány órára jól kijönnek egymással, nem elég meggyőző.

– Nem kedveli Caro Rivage-t?

Jake nem fogalmazott volna ilyen határozottan. De szívesen hagyatkozott az ösztöneire, melyek többször is megóvták attól, hogy rossz befektetéseket csináljon.

– Még nem döntöttem véglegesen Ms. Rivage-ról.

A nőkön mindig gyorsan átlátott. Lenyűgözte őket a gazdagsága, a tekintélye, a hatalma, mindaz, amit kínálhatott.

Jake keserűen elmosolyodott. Hogyan hihette, hogy a legutóbbi barátnője, Fiona más?

Jó, hogy szakítottam vele, ismerte be. Fiona időközben visszatért Angliába az előkelő barátaihoz, vagy talán már egy luxushajón utazik, hogy új, gazdag párt keressen magának.

Hihetetlen, hogy benne látta álmai nőjét! A kettős vezetéknévnek, a kifinomult oxfordi kiejtésnek és a fellengzősségnek figyelmeztető jelnek kellett volna lennie! Kezdetben Fiona olyan természetesnek és szimpatikusnak tűnt. Éles elméjével, gyors észjárásával és száraz humorával lenyűgözte őt. Gyorsan beleszeretett. És a szex is fantasztikus volt vele.

Talán csak a nővére látta a valóságot. Fiona is valószínűleg tartós kapcsolatra vágyott, és azt merte mondani, hogy Ariane egy kellemetlen teher, és a házasságuk után meg kell tőle szabadulniuk!

A tiszteletreméltó Lady Fiona Petrie-Mathieson igazi sznob volt. Ahelyett, hogy vállalta volna a gyászoló Ariane gondját, azt tanácsolta neki, hogy adja örökbe szegény árva gyereket.

De Ariane Jake nővérének a gyermeke volt, és ezzel az egyetlen élő rokona.

– Nincs oka rá, hogy ilyen komor arcot vágjon, főnök.

Évek óta szorosan együtt dolgoztak, és egyikük sem kertelt. Neil okos volt, és Jake értékelte az éleslátását.

– Magának tetszik Caro Rivage? – kérdezte tőle egyenesen.

– Már mondtam: szerintem ideális a munkára.

– Kedveli őt? Megbízik benne?

Neil komoly lett.

– Látom, aggódik, főnök. – Elgondolkodott. – Alig beszéltem vele. Kedvesnek tűnt, és nem akarta kimutatni, milyen ideges és izgatott. Úgy tűnt, sok függ az állásinterjú kimenetelétől. De őszinte volt, és nem próbált kikérdezni önről. És tetszik a mosolya.

Jake megrázta a fejét.

– Az isten szerelmére, dadust akarok felvenni, nem fogkrémmodellt!

Neil nevetett.

– Maga kérdezte. Mindenesetre jobban tetszik, mint a másik két mesterdiplomás jelentkező. Lehet, hogy pedagógiát tanultak, de kétlem, hogy tudnának segíteni egy gyereknek, aki rosszul lesz az autóban.

– Lehet, hogy igaza van. – Jake hátradőlt a bőrfotelben, és felállt. – Megyek megnézem, mit csinál a dadus.

Már az ajtóban volt, amikor Neil véletlenül elárulta:

– Még valami feltűnt nekem Ms. Rivage-on: gyönyörű lába van.

Azok a lábak nem kerülték el Jake figyelmét sem, amikor belépett az unokahúga játszószobájába. Puha szőnyeg borította a padlót, az ablaknál pedig párnázott ülőalkalmatosságok és kényelmes padok álltak, színes párnákkal és babákkal.

De Jake-et abban a pillanatban kevésbé érdekelte Ariane szobájának berendezése, mint Caro Rivage, aki egy székre állva, kinyújtott karral próbált levenni valamit a legfelső polcról.

Neilnek ismét igaza volt. A lány lába lélegzetelállító…

Caro Rivage levetette a cipőjét, és lábujjhegyre állt. Blézere egy gyermekszéken lógott, fehér blúza pedig veszélyesen ráfeszült a mellére.

Jake-nek egy pillanatra elakadt a lélegzete, amikor meglátta az izgalmas, kerek idomokat, a kecses nyakat.

Hirtelen szédülni kezdett. Caro Rivage hirtelen rendkívül vonzó nőnek tűnt.

Valójában már az elejétől fogva érezte, hogy az unalmas ruha és a visszafogott modora ellenére van benne valami vonzó, amit leplezni szeretne. És bár Jake még mindig kételkedett abban, hogy Caro Rivage a megfelelő dadus az unokahúgának, be kellett vallania, hogy a szerény viselkedése mögött egy nőies teremtés rejtőzik.

Ezért figyelmeztette a tudatalattija, hogy ne vegye fel? Mert akkor férfiszemmel nézne rá, nem pedig nevelőnőként?

Caro Rivage most érzékien mozgatta a csípőjét, és Jake vére felforrt. Pedig büszke volt a tiszta elméjére, arra, hogy mindig szembenéz a tényekkel. Caro Rivage messze nem volt olyan elbűvölő, mint azok a nők, akikkel randizott. Nem az ő típusa. És Jake nem volt biztos abban sem, hogy megbízhat-e benne.

Ennek ellenére erősen vonzódott hozzá.

Kezdeti kétségei ellenére oda akarta adni neki az állást, mert az unokahúga megbízik benne. Ez azonban dilemmába sodorta. Nem hagyta, hogy mások döntsenek helyette.

A szülei halálos balesete óta azonban a kislány mindig a mackója mögé bújt, és senkit sem engedett közel magához. Csodálatos volt látni, hogy a félénk kislány Caro Rivage érkezése után elmosolyodott.

Adjon esélyt ennek a dadusnak?

Mély levegőt vett,

– Segíthetek, Ms. Rivage? – szólalt meg végre.

A mély hang megzavarta Carót. Egy pillanatig lábujjhegyen egyensúlyozott, majd egyensúlyát vesztve Jake karjaiba zuhant, aki gyors reflexekkel elkapta.