MLČÚCH BRENDA NICOLE

RETTEGÉSEK MOCSARA

KROKODILKÖNNY 2. ÉVAD

Könyv Guru

Budapest, 2024

TARTALOMJEGYZÉK

Krokodilvész

Krokodilélet

Krokodilsegély

Krokodildöntés

Krokodilcsapás

Krokodilárny

Krokodilszellem

Krokodilgyanú

Krokodiléj

Krokodilhang

Krokodilpajzs

Krokodilrítus

Krokodiliszony

Krokodilláng

Krokodilfél

Krokodilvirág

Krokodilerély

Krokodiltét

Krokodilmatt

Krokodilérzet

Köszönetnyilvánítás

M. Brenda Nicole

KROKODILVÉSZ

2×01.

Fáradtan dőltem hátra a székben. Legalább a jövő heti beosztásokat megírtam.

Pár hete vettem át az előző parancsnok, Raul helyét. Az orvvadászok miatta tudták kilőni a vadakat a körzetünkben. Ám nem sokkal a halála után sorra kezdtük fülön csípni őket. Szépen haladtunk, hogy ismét biztonságos legyen a terület az állatok számára.

Volt még egy-két jelentés, amit át kellene néznem, de tudtam, hogy lassan végeznem kell. Lily kint játszott az őrs előtt kis barátjával, egy árva elefántborjúval, Baduval, azonban mivel későre járt, lassan haza kellett indulnunk. A beosztást kinyomtattam és kitettem, hogy a többiek lássák, amikor reggel jönnek.

Kilépve láttam, hogy Rafael a korlátnak támaszkodva figyel Lilyre és Badura, mivel ő kíséri vissza az elefántborjút a gondozókhoz. Szóltam Lilynek. Nem ellenkezett. Átölelte a kiselefántot, és beült a terepjárómba.

Elköszöntem Raftól, és hazavezettem.

…

Amikor megérkeztünk, szokásosan lementünk a partra Néróékhoz. Lily már várta, hogy odaadjam neki a húsdarabokat, és mire a Fiúk is kimásztak félig a vízből, már dobálta nekik. Közben én végig mögötte álltam. Vadőrparancsnoki rangom mellett testőre is vagyok a körzet fenntartójának és a lányának, úgyhogy egy ideje már szoros kapcsolatban állok a kis családdal.

Miután a hüllőim megelégedtek az esti falatokkal, visszamentek a vízbe. Lily megkért, hogy kísérjem el a villáig. Láttam, hogy nagyon gondolkozik valamin. Ahogy elértük a teraszt, hozzám fordult.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze – néztem le rá kedélyesen.

– Miért adsz Néróéknak esténként pár húsdarabot, ha úgyis vadásznak?

Elmosolyodtam.

– Ez már megszokott… hogy úgy mondjam, napi rítus nálam és a Fiúknál.

– Mi az a rítus?

– Megszokás, amit hosszú időn át végzel.

– És mióta tart ez?

– Már lassan egy évtizede. Azzal, hogy naponta adok nekik egy kis nassolnivalót, és közben látnak is, egész jól kordában tudom tartani őket.

– Mi van, ha nem kapnak, vagy nem látnak egy ideig?

– Arról inkább ne beszéljünk!

– Az történik, mint amikor megtámadták Georgóék faluját?

Néha lehidalok Lilytől. Úgy vág az esze, mint a borotva, még ilyen későn is. Ráadásul nem semmi a memóriája!

– Valami olyasmi.

– Amikor először voltál nálunk, azon a héten nem nagyon adtál nekik húsdarabokat. Igaz, látni láttak, hiszen gyakran lementünk, de ugye nem adtál nekik? Ezért voltak annyira feldúlva?

– Ha tovább folytatod, meg sem kell szólalnom! – mondtam, miközben elismerően lenéztem rá. – Viszont valóban ez lehetett a gond. Szépen fogalmazva, egy kicsit elhanyagoltam őket. Minden bizonnyal így akarták felhívni a figyelmem, hogy valamiről megfeledkeztem. Pontosabban róluk… De most már, kérlek, menj aludni. A villa sötétjéből úgy vélem, hogy apád már lefeküdt.

Bólintott. Gyorsan megölelt, majd bement.

…

Az ágyon feküdtem, de nem jött álom a szememre. Azzal, hogy Lily rákérdezett, miért adok Néróéknak esténként néhány húsdarabot, eszembe juttatott egy olyan emléket, amit mélyen magamba temettem. Viszont ahogy beszélgettünk, a múlt megélénkült előttem.

…

– Tudtam, hogy itt foglak találni! – hallottam meg Amir elégedett hangját a hátam mögött.

Néróék meg sem moccantak a közeledtére. Elérve minket, megtartva a távolságot figyelte, ahogy a Fiúk előtt guggolok.

– Bár kedvelem és tisztelem a krokodilokat, azért ha nincsenek megkötve, nem szívesen vagyok ennyire a közelükben. Nem félsz, hogy bármikor bekattanhatnak? Pláne a kamaszkorukban?

Vállat vontam.

– Érezni kell, mikor bölcs dolog elkerülni őket, és mikor engednek magukhoz.

– Hát az nekem nem menne! Őrület, mekkorák! Látszik, ki az apjuk – a szemem sarkából láttam, ahogy felméri a két fenevadat.

Nemrég múltak hétévesek, túlnőve minden környékbeli fajtársukat.

– Ne hidd, hogy nem látom, mennyire nyugtalanít valami!

Sóhajtottam, majd kimért mozdulatokkal fölálltam.

– Mindjárt két dolog is.

– Hadd találjam ki! Az egyik Nabil halála, igaz? Még mindig nem tetted túl magad rajta?

– Egyszerűen nem fér a fejembe, hogy történhetett! Az előző este még beszéltünk, aztán reggelre már elvitte a szíve. Nem gyanús neked ez egy kicsit? – fordultam Amirhoz, aki elgondolkodva figyelte Néróékat.

– Valóban különös… De mit tehettünk volna? Te is tudod, hogy gondok voltak az egészségével. Nem szívesen mondom ki, de mivel már öreg is volt, tudtuk, hogy előbb vagy utóbb ez lesz a vége.

– Na de ilyen hamar? Akkor, amikor meg akart osztani valamit Raullal kapcsolatban…

– Apropó, Raul! Nekem elsősorban az a legfurcsább ebben az egészben, hogy alig egy év után miért lett ő a parancsnok?! Most meg játssza itt a nagymenőt! Erre varrjál gombot, öregem! Főleg pont akkor, amikor téged akartunk választani.

– Valóban – mondtam elmélázva.

– Na, gyere! Igyunk inkább valamit! Látom, hogy rád fér.

…

Reggel nagy patáliára ébredtem. Amir rontott be hozzám, és idegesen közölte, mi a helyzet.

– Azonnal pattanj ki az ágyból, és gyere! Raul szerint a hüllőid teljesen megőrültek. Csak úgy a semmiből nekitámadtak egy fajtársuknak.

– Micsoda?

– Te talán le tudod állítani őket, de jobb, ha sietsz, különben Raul trófeát csinál belőlük.

Több se kellett. Gyorsan felöltöztem, és beugorva Amir terepjárójába már mentünk is a csatatérre.

…

Amikor azonban megérkeztünk, Amirral nem egészen erre számítottunk. Tény, hogy Néróéknál most nagyon meglátszik a kamaszkori lázongás. Ami csak mozog, annak nekimennek, de haláleset nem igazán szokott történni.

Kiszállva láttam, hogy Raul mellett még két vadőr áll.

– Ajánlom, hogy csinálj valamit velük, különben az ő bőrükből csináltatok új csizmát. A te dögeid! Hát nyugtasd le őket! – támadott rám Raul, ami, hogy őszinte legyek, nem nagyon tetszett.

Milyen könnyű azt mondani, hogy csillapítsak le két őrjöngő krokodilt!

Úgy tettem, mintha fütyülnék rá. Mély levegőt vettem, és gyorsan átgondoltam mindent. Ahogy elnéztem, tudtam, hogy a lázongás mellett a területi viszálykodás miatt mehettek neki a másik krokodilnak. Bár komolynak komoly volt a helyzet, ez a természetükhöz tartozik, vagyis nagyon úgy tűnik, Raul eltúlozza a helyzetet. Viszont ettől még tény, hogy valahogy le kell csillapítanom őket.

Oldalra nézve megláttam egy nagy dobozt az egyik terepjáró platóján.

– Hát az?

– Frissen darabolt hús van benne. Most hoztuk a gondozóktól, hogy befogjuk vele az egyik sérült nőstény oroszlánt – magyarázta Jamel.

Odamentem, és intettem, hogy segítsen levenni. Megfogtuk és levettük az autóról, majd a folyóhoz léptünk.

– Biztosan tudod, mit csinálunk? – hangjából kihallatszott az aggodalom, miközben letettük.

– Bízz bennem!

Bólintott, és nézte, ahogy kiveszek két nagyobb darabot. Intettem, hogy lépjen hátrébb, ahogy a többiek is. A húscafatokkal tettem pár lépést a Nílusba, és csapkodni kezdtem az egyikkel a vizet.

– Néró! Brutus!

A Fiúk erre rögvest fölfigyeltek. Otthagyták a megcsonkított riválist, és felém kezdtek úszni.

Pár méterre tőlem Néró kitátotta az állkapcsát, mire beledobtam a húsdarabot. Míg Néró nyeldeste, Brutus elúszva fivére mellett közelebb jött, majd kitátva ő is az állkapcsát megkapta a másikat.

Láthatóan kezdtek lenyugodni, de tudtam, hogy ennyi nem elég nekik.

Lassan hátráltam, tekintetem azonban végig rajtuk volt, főleg, mivel minden egyes mozdulatomat követték. A többiek, még Raul is síri csöndben figyeltek, majd miután elértem a ládát, újabb két cafatot vettem ki, majd egyesével azokat is megkapták. Még kétszer megismételtem, és a két óriás megbékélt. Lefeküdtek a lábam előtt, és nem moccantak.

Szerencsére a húsból is maradt, így Jamelnek nem kellett visszamennie újabb adagért.

– Ezt aztán szépen csináltad! – jegyezte meg mögöttem Amir. – Szerinted, ha nem te dobnád be nekik, lehiggadnának? – kérdezte kíváncsian.

– Jó kérdés!

– Csak mert legutóbb is, amikor Jamel akart dobni nekik, hogy elcsalja őket az őrs közeléből, inkább őt nézték nassolnivalónak.

– Ne hidd, hogy rám nem támadnának! – mondtam, miközben le sem vettem a szemem a két óriásról.

Nyugodt mozdulatokkal elléptem tőlük, és segítettem Jamelnek visszatenni a dobozt az autóra. Amikor azonban vissza akartam menni Néróékhoz, Raul állta el az utamat.

– Ha jól emlékszem, a krokodilok még mindig a te fennhatóságod alatt állnak, beleértve a két szörnyedet is? – költői kérdés volt, nem is voltam hajlandó rá válaszolni. – Úgyhogy azt ajánlom, ilyesmi még egyszer elő ne forduljon, világos?!

– Értettem! Viszont remélem, te is tisztában vagy azzal, hogy bár én felügyelek rájuk és az emberek biztonságára, parancsolni nem tudok nekik. Lehet, hogy a krokodilok éles eszű fenevadak, de soha ne hasonlítsd össze őket a kutyákkal! Megteszem, ami tőlem telik, de azt nem tudom megakadályozni, hogy néha ne támadjanak a saját fajtársaikra.

– Ebben igaza van Segalnak! – értett egyet velem Amir. – Ezek állatok. A territórium védelme pedig alap náluk!

– Csakhogy ez itt mészárlás volt! Na és ha az egyik vadőrt vagy falusit szemelik ki? – tett felém egy fenyegető lépést, amire a Fiúk is fölfigyeltek, és hangosan felmordultak. – Szeretném tudatni veled, hogy ha még egy ilyennek tanúja leszek, a drága kis dögeid az én puskám célpontjai lesznek.

Erre már Néróék is reagáltak, és ha nem rántom magam mögé Rault, ezek magukkal húzták volna a Nílusba. Bár nem kedvelem, azért azt mégsem hagyhatom, hogy a főnökömet darabokra szedjék. Raul és a Fiúk közt álltam, míg Amirék meghátráltak a két krokodil hirtelen felindulásától.

A Fiúk fenyegetően kitátották az állkapcsukat, miközben hátborzongatóan morogtak és sziszegtek Raulra, aki halálsápadtan ült a földön.

– Néró! Brutus! – erélyesen rájuk szóltam, amire elhallgattak, de még mindig úgy néztek Raulra, mint egy kiszemelt zsákmányra.

Amikor a tekintetünk újra találkozott, szép lassan elkezdtek hátrálni, és visszacsusszantak a vízbe.

– Rohadt dögök! – sziszegte Raul, ahogy összeszedve magát fölállt. – Mintha értenék, amit mondtunk!

– Segal megmentette az életed! Tartozol neki legalább egy köszönettel, mert nem lettél krokodileledel – lépett óvatosan hozzánk Amir, nehogy az ő hangját és mozdulatát is fenyegetésnek véljék.

– Majd, ha fagy! Nem kellett volna megmentenie, ha nincsenek ezek a nyamvadt bestiái – mutatott Néróékra, akik bár fölmordultam, mivel szemmel tartottam őket, már nem mozdultak. – Ne hidd, hogy ezzel az adósod lettem! – szegezte rám az ujját meghátrálva, miközben igyekezett minél távolabb kerülni a Fiúktól. – Ne feledd, Segal! A te hüllőid, ha valami zűrt okoznak, annak te fogod meginni a levét. Remélem, érthetően fogalmaztam.

– Persze – biztosítottam.

Tudomásul vette, és elment a többi vadőrrel. Ahogy Néróékat néztem, tudtam, hogy innentől már koránt sem lesz könnyű kordában tartani őket. Most megmutatták, mekkora erő és agresszió lakozik bennük, és ha nincs valaki, aki visszafogja őket, őrjöngő gyilkológépekké fognak válni…

A vér lassan megmutatkozik bennük.

…

Épp végeztem az aznapra kiszabott feladataimmal, és mivel még volt idő napnyugtáig, gondoltam, teszek egy kört.

Puskámmal a vállamon léptem ki az őrsről, amikor szembejött velem az egyik vadőr.

– Nem tudtam, hogy ma be vagy osztva járőrnek – jegyezte meg Salim.

Vállat vontam.

– Jelenleg nincs más dolgom, gondoltam, meglesem a rinókat.

– Most végeztem én is. Nem bánod, ha veled mennék?

…

Amikor már tettre készen indultunk az orrszarvúakhoz, valami megálljra késztett minket.

– Mégis hova olyan lelkesedéssel?

Megfordulva Raul jeges tekintetével találkoztunk.

– Ha jól rémlik, ti ketten nem vagytok beosztva mára.

– Csak teszünk egy kört. Megnézzük a rinocéroszokat, és jövünk vissza – magyaráztam.

– Amikor még helyettes parancsnok voltál, megengedhetted magadnak, de itt már én vagyok a góré, vagyis nem mentek sehova, főleg járőrözni az én engedélyem nélkül!

– Nem kell engedély, hogy teljesítsük vadőri hivatásunkat – jegyezte meg Salim, ám Raul ahelyett, hogy elfogadta volna, kivillantotta a fogait dühében.

– Salimnak igaza van! Nabil sem szólta meg soha, hogy elmentünk, ha nem akadt más dolgunk. Pár óra az egész. Nem a világ vége ez, Raul!

Azzal hátat fordítva neki beszálltunk a terepjáróba, és elhajtottunk mellette.

…

Az orrszarvúak csendben legelésztek tőlünk pár száz méterre. Mindketten a motorháztetőn ültünk, és figyeltük a békés óriásokat.

– Nem értem, miért húzza fel magát mindig ilyen apróságokon Raul – törte meg a csöndet Salim.

– Ki tudja?

Lövés dörrent. Az állatok fölriadtak és vaktában rohanni kezdtek.

– Mi volt ez? – riadt föl Salim is. – Orvvadászok?

Fölálltam, és szemem fölé ernyőzve a kezem láttam, hogy nem is olyan messze egy férfi áll puskával. Látszott, hogy nem vadőr.

Forrtam a dühtől. Leugrottam és jeleztem Salimnak, hogy szálljon be ő is. Padlógázzal áthajtottam a szavannán. Azt hittem, nyert ügyünk lesz, hiszen csak egymaga volt…

Kiderült, hogy óriásit tévedtem.

…

Valaki a vállamat rázogatta. Ébredezve szörnyű fájdalom hasított a fejembe. A fájdalom pontjához kaptam, amikor valami meleg, ragacsos anyagot éreztem. Megnézve a kezemet csupa vér volt. Láttam, hogy Amir állt mellettem. A tekintete viszont nem tetszett. Nem szólt semmit. A fejével jelezte, hova nézzek.

Amit láttam, nem akartam elhinni. Dario épp Salim mozdulatlan teste fölött térdelt. Fölnézett, és megrázta a fejét.

– Mégis mi történt, Segal? – vont kérdőre Amir.

– Ha én azt tudnám!

– Legalább azt mondd meg, mit kerestetek itt!

– Gondoltuk, kijövünk megnézni az rinókat. Aztán lövés dörrent, és megláttunk egy orvvadászt. Emlékszem, mennyire fölingerelt a látvány, hogy meglőtte az egyiket…

– Pontosan hol?

Körülnéztem.

– Valahol itt.

– Segal. Itt nincs semmilyen meglőtt vad. Orvvadásszal pedig végképp nem találkoztunk.

– Tessék? De hát…

Amir tekintetében aggodalom ült. Elfordultam és megkérdeztem.

– Hogy halt meg?

– Mellkason lőtték… A te puskáddal! – mondta ki végül.

– Nem! Ez nem lehet! Miért öltem volna meg?!

– Én nem mondtam, hogy te ölted meg. De a fegyver, amivel szíven lőtték, a tiéd volt. Te meg nem emlékszel semmire. Ezen nem lehet szépíteni.

– És tudjuk, mi jár annak, aki ekkora bűnt követ el – lépett elénk Raul tele gyűlölettel a szemében.

– Raul, nem én voltam! – álltam föl nagy nehezen.

Tudtam, hogy ezzel nála nem megyek sokra. Lenéző tekintettel mért végig, majd gőgös léptekkel elém állt.

– Mondhatsz, amit akarsz, az viszont nem változtat semmin, hogy az egyik emberem a te fegyvered által halt meg. Ez önmagában elég bizonyíték!

– Na és mi az indítékom?

– Érdekel az bárkit is? Amir! Kötözd meg!

– Nem elhamarkodott döntés ez egy kicsit?

– Ne feleselj itt nekem!

Láttam a vadőrön, hogy tanakodik egy kicsit, de azt is, hogy tudja, hogy ha Raul parancsba ad valamit, akkor annak ő nem mondhat ellent. Mélyet sóhajtott, majd mögém állva egy műanyag rögzítő szalaggal megkötötte a kezem.

– Sajnálom! – hallottam meg együttérző hangját.

…

Egy hónap telt el.

A komor, szürke fény volt az egyedüli társam a cellában.

A matracon fekve eltűnődtem. Végig arra próbáltam visszaemlékezni, hogy mi történhetett. A srácok az őrsről hetente benéztek hozzám, de én képtelen voltam a szemükbe nézni.

…

Padlógázzal hajtok az orvvadász felé. Mihelyst elérem, Salimmal kiugrunk, és kérdőre vonjuk. De azzal nem számolunk, hogy ez egy csapda. A bozótosból még két férfi tör elő, és hátba támadnak. Váratlanul ér minket a támadás. Egyikük ráveti magát Salimra, míg társa egy kemény tárggyal – valószínűleg egy revolverrel – tarkón vág. Szédelegve a földre esek, a puska leesik a vállamról, és minden elsötétül.

…

Mintha jeges vízzel öntöttek volna nyakon, úgy ültem föl riadtan.

Az a rohadt támadás egy átokverte csapda volt! Azért ölhették meg Salimot, hogy rám tereljék a gyanút, míg ők nyugodtan fölszívódhatnak. Annyival kevesebb vadőr lesz a körzetben. De honnan a fenéből tudták, hogy a rinókat mentünk megnézni?!

Ezen törtem lázasan a fejem, amikor kinyílt a cella ajtaja. Amir és Georgo lépett be. Tekintetük komoly és feszélyezett volt.

Kérdőn néztem rájuk.

– Nagy baj van odakint! Olyan komoly, hogy Raul elintézte, indíték híján engedjenek ki, és visszagyere az őrsre – tudatta velem Amir.

– Mi történt? Ugye nem halt meg ismét valaki közülünk? – kezdtem én is aggódni.

– Szerencsére nem. De ha nem sietsz, mindenki életveszélybe fog kerülni.

– Bökd már ki!

– Néróék hiányolnak – nézett mélyen a szembe Georgo.

Erre nem számítottam. Elakadt a lélegzetem.

– Nem sokkal azután kezdődött, hogy idekerültél. Eleinte még csak szokásosan portyáztak a területükön. Senki sem foglalkozott velük, hiszen úgy kerülték a falvakat, mint az őrsöt. Senkire sem jelentettek veszélyt. Egészen a következő hétig – magyarázta Georgo.

– Mi történt?

Összenéztek, majd folytatta.

– Először csak a fajtársaiknak mentek neki. Majd azokat követték azok a szerencsétlen patások, amelyek a vízhez mentek le inni. Ami a legrosszabb, hogy nem azért ölték meg azokat, mert éhesek lettek volna, hanem szórakozásból… Lehet, elsőre nevetségesnek fog hangzani, de mintha szándékosan csinálnák. Mintha az lenne a céljuk, hogy direkt föltűnést keltsenek.

Figyelmesen hallgattam, közben az agyam erősen dolgozott. Közben Amir vette át a szót.

– Nem bírunk velük, Segal! Raul mindenáron meg akarja ölni őket. Elismerem, eleinte én is azon voltam, hogy itt biztonságban mindenki csak akkor lesz, ha végzünk velük. Amikor elmeséltem Georgónak, hogy mit tervezünk, egy kis nyomozásba kezdett – nézett kis mosollyal barátunkra.

– Hogyhogy?

– Nos, végig volt egy olyan megérzésem, hogy Néróék nem azért támadnak, meg viselkednek ingerülten, mert megvadultak, és ezt be is akartam bizonyítani.

– Miből gondoltad? – kérdeztem kíváncsian.

– Te is tudod, hogy jó megfigyelő és nyomolvasó vagyok. Így a Fiúk nyomába eredtem. Több alkalommal is volt lehetőségem megfigyelni, hogy amikor kimásznak a vízből, mintha keresnének valamit. Ha a közelükben más jelent meg, teszem azt, egy antilop, annak rögvest nekiugrottak. Egy alkalommal magammal hívtam Amirt, hogy egy vadőr is szemtanúja legyen annak, hogy Néróék minden bizonnyal téged keresnek.

– De hát…

– Gondolkodj, Segal! – lépett elém. – Néró és Brutus kikelésüktől fogva veled vannak. Nagyon úgy néz ki a dolog, hogy az elmúlt években meglepően szorossá fejlődött a köztetek lévő kapcsolat. Kérlek, ne nevess ki, de a Fiúk, nem sokkal azután kezdtek el furcsán viselkedni, miután Raul lecsukatott téged. Ez azért lehet, mert a két krokodil nem tudta megérteni, hová lettél. Szinte mindennap meg szoktad nézni őket, és számukra ez volt a természetes. Most viszont hogy már egy hónapja itt vagy, nem látnak, és hiányolnak.

– Más szóval, hiányzik nekik apa – tette hozzá Amir savanyú mosollyal.

Csak ültem némán. Őszintén meglepett Georgo feltételezése, hiszen sosem gondoltam bele, mi van, ha Néróék ez alatt az idő alatt, már nem csak úgy néznek fel rám, mint egyszerű gondozóra.

– Raul egy ideig nem akart hallgatni ránk – szólalt meg egy kis idő után ismét Amir. – Később azonban kiderült, hogy igazad volt, és valóban orrvadász lehetett, aki végzett Salimmal.

– Miből jöttetek rá?

– Nos, azután, hogy téged lecsuktak, egy ideig senki sem járt azon a területen, ahol az eset történt. Pár nappal ezelőtt, miután végigkérdeztem mindenkit, jártak-e mostanában azon a részen, kiderült, hogy senkinek sem volt ideje ott járőrözni. Gondoltam egyet, és mivel nem volt más dolgom, Georgóval ellestünk oda. Szerinted mi volt az első, ami szemet szúrt nekünk?

– Fogalmam sincs.

– Egy megcsonkított rinocérosz teteme.

Erre már fölpattantam.

– Tudtam, hogy nem képzelődtem!

– Ahogy mondod! Szerencsétlen állatból, igaz, már nem sok maradt, ám a hiányzó szarv nyilvánvalóvá tette, hogy nem természetes halál vitte el. Miután visszamentem az őrsre, és tájékoztattam Rault, végül kénytelen volt belemenni, hogy elengedjenek… Most pedig türelmetlenül várja, hogy csillapítsd le a Fiúkat. Menni fog?

Csak bólintani tudtam.

…

Épp az őrs felé igyekeztünk, amikor elérve a falut megláttuk a Fiúkat. Nem voltak messze a Nílusban, és nagyon ingerültnek tűntek.

Szóltam Amirnak, hogy álljon meg a falu mellett. Kiszálltunk, mire az egyik falusi sietett hozzánk.

– Az egyikünk kint ragadt a fiával a folyón, a csónakjában! Épp halászni mentek, amikor a két óriás felbukkant a semmiből, és egyre csak közelednek feléjük.

Láttam, mennyire meg van rémülve, ahogy a többiek is.

Összenéztem Amirral és Georgóval. Nem volt mit tenni. Mély levegőt vettem, és tettem néhány lépést a folyó felé. Őszintén reméltem, hogy valóban csak annyi a bajuk, hogy látni akarnak. Néróék viszont egyre csak közeledtek a halászok felé. A csónak pedig nem fogja megvédeni őket. Cselekednem kellett! Gondolkodás nélkül térdig a vízbe rohantam. A vizet csapkodva rájuk szóltam, hogy eltereljem a figyelmüket.

– Néró! Brutus!

Amint meghallottak, mindketten felém fordultak. Brutus ellökte magát a csónaktól, és mindketten elkezdtek felém úszni. Tudtam, hogy a biztonság kedvéért adnom kell nekik valamit. Azonnal Georgóhoz fordultam.

– Mondd, hogy van valami húsotok!

– Van pár frissen vágott csirke.

– Adj gyorsan kettőt! – kiáltottam, miközben láttam, hogy a Fiúk már csak méterekre vannak.

Mire elértek, Georgo már a kezembe dobott két lefejezett szárnyast, amit a két fenevad érdeklődve szemlélt. Néró kitátotta hatalmas állkapcsát, mire odadobtam neki, majd Brutusnak is. Miközben nyelték, láttam, hogy kezd kihunyni belőlük a tűz.

Tudnom kell, hogy helyes-e Georgo megállapítása, ezért megkockáztattam.

Végig tartottam velük a szemkontaktust. Lassan kimért mozdulatokkal leguggoltam. Hozzám lépve, fölemelve a fejüket, hagyták, hogy gyengéden megérintsem az orruk hegyét. Már nem is törődtek semmi mással, csak engem figyeltek.

A folyón hánykódó két falusi így sikeresen partot ért. Georgo segített nekik kiszállni. A szemem sarkából láttam, hogy a feszültség az emberekben is oldódni kezd. Amir és Georgo a parton állva elismerően néztek rám.

Megelégedve azzal, hogy most már itt vagyok, a Fiúk hidegvérrel hagyták, hogy lassan hátrálva kimenjek a vízből.

– Tudtam, hogy sikerülni fog! – mondta Georgo, miután hozzájuk értem.

– Remélem, most már tényleg nyugodtak is maradnak.

– Most, hogy újra itt vagy? Még szép! Eddig is megvoltak. Mindez az őrjöngés Raulnak köszönhető, aki megfosztotta őket az apjuktól.

– Na, ne nevettess! Még hogy az apjuktól! – jelent meg a semmiből az emlegetett parancsnok.

Vajon mióta volt itt?

– Ezek csak közönséges vadállatok!

Kénytelen voltam a szemem sarkából figyelni a Fiúkat, mert láthatóan szívesen elszórakoztak volna Raullal.

– Ha végig itt voltál, láthattad, hogy Segal láttán máris megnyugodtak. Ha ő itt van, nem kell mitől tartanunk – világosította föl Amir.

Raul arca eltorzult a haragtól. Hozzám lépett, és mellen bökött.

– Vedd úgy, hogy szabad vagy. De ha még egyszer, ismétlem, ha még egyszer ilyen fog történni, végeztem veled és a dögeiddel! Örömmel doblak vissza abba a nyomorult cellába, miután a szemed láttára végeztem ki ezeket a szörnyeket!

Erre Brutus fenyegetően összecsapta az állkapcsát, Néró pedig csapott a farkával.

Raul visszahőkölt pár lépést, de tekintetéből ugyanúgy sütött a gyűlölet.

Válaszul csak biccentettem. Valami viszont azt súgta, hogy innentől kezdve Raul örök ellenséggé vált a számunkra.

KROKODILÉLET

2×02.

Kint a szavannán járőröztem Lilyvel az oldalamon. A gazellák és a zebrák nem igazán törődtek velünk, sokkal inkább a közelgő láthatatlan veszélyre figyeltek.

A vadkutyák ránk, emberekre nem jelentenek akkora veszélyt, viszont a kiszemelt zsákmányállataik szemében kitartó és kegyetlen vadászok. Amikor a bozótosban észrevettem az egyik lapuló vadkutyát, intettem Lilynek, és leguggoltunk. Ha járőrözünk, tekintettel kell lennünk arra, hogy ez elsősorban az állatok élőhelye, így nem szabad beavatkoznunk egy vadászatba. Tisztes távolságban megbújtunk.

A vadász nem vett észre minket. Tekintetét végig az egyik bicegő zebrán tartotta. Lilyvel éberen figyeltük, ahogy szép lassan kezd kiosonni a növényzet alól, és megközelíti a csordát.

Eközben különböző pontokon sorjában megjelent a falka többi tagja. A feszültség a növényevők körében tapintható volt. A patások mind fölemelték a fejüket, és a környéket szemlélték. Tudták, hogy figyelik őket, viszont még nem látják, mik. Fülüket minden irányba mozgatva hallgatóztak. Idegesen taposták a földet.

Vihar előtti csönd támadt, majd amikor a növényevők már azt hitték, elmúlt a vész, és figyelmüket ismét a fűre összpontosították, a vadkutyák kihasználva a meglepetés erejét támadásba lendültek.

Lilyvel lélegzet-visszafojtva figyeltük, ahogy a ravasz vadászok a kiszemelt zsákmányt igyekeztek elkülöníteni a megiramodott csordától. A pánik teljesen eluralkodott a zebrákon. Eszeveszetten menekültek a ragadozók elől az ugyancsak riadt gazellákkal.

Hogy lássuk, mi lesz a vége ennek a gyilkos fogócskának, követtük őket. A terep nyílt és messzire belátható volt néhány akáciával és alacsony bozótossal tarkítva. A sérült zebrának semmi esélye sem volt a menekülésre. Amit a vadkutyák, más néven hiénakutyák kiszemelnek, akár órákon át is kitartóan üldözik. Lenyűgöző ezeknek az állatoknak az álló- és tűrőképessége.

Egy akácia mellett megállva jól láttuk, ahogy sikeresen leválasztották a többi társától a kiszemeltet, és próbálják minden irányból támadni. Ha a Nílus vagy egy itató a közelben lenne, az sem védené meg az állatot. A kétségbeesett patás láthatóan nem bírja már sokáig, a vadkutyák viszont a futásból kezdenek magasabb fokozatra váltani.

Minden irányból érte támadás a prédát. A falka hidegvérű, könyörtelen gyilkosokként megközelítve a zebrát darabokat tépett ki belőle. Még az életéért küzdött, miközben a falka kizsigerelte. Végül a nagy vérveszteségtől a szerencsétlen sokkot kapott, és holtan esett össze.

Döbbenetes volt végignézni, ahogy a vadkutyák kiváló vadászati módszere elnyerte jutalmát. Láttam Lilyn, hogy nem tudja levenni róluk a szemét. Teljesen megbabonázták. Eleinte kicsit tartottam attól, hogyan fogja érinteni a zsákmány kivégzése, ám meglepően jól tűrte. Elégedett mosoly jelent meg a szám sarkában.

Kis idő után továbbálltunk, és folytattuk a járőrözést.

…

Az őrsön Rafael és Amir társaságában Ramsayt találtuk. Lily, amint meglátta, kiszállt az autóból, és már rohant is az apjához.

– Apa, nem fogod elhinni, mit láttam! – lekendezett, miközben átölelték egymást.

– Nocsak! Kíváncsian hallgatom!

– Képzeld, Segallal szemtanúi voltunk egy vadkutyafalka vadászatának!

– Tényleg? A vadkutyákat különösen kedvelem. Néha volt, hogy én is láthattam őket, ahogy elejtik a zsákmányt. Biztosan izgalmas volt… Na és az elejtés nem volt még túl véres neked? – ahogy hozzájuk értem, egy kis aggodalmat hallottam a hangjában.

– Nem – mondta ki egyszerűen. – Úgy fogtam föl, hogy ez a természet rendje. Ha a vadkutyák nem kapták volna el azt az eleve sérült zebrát, akkor most megint éheznének.

– Van benne valami.

– Amúgy mit csinálsz itt?

– Csak meg akartam lesni, hogy megy a munka a srácoknak… Na meg nem tudtam, mikor értek haza, ezért inkább kijöttem, hogy még időben szóljak.

Lilyvel már sejtettük, miről lehet szó.

– Megint elmész? – vált komorrá pillanatok alatt a hangulata.

Ramsay együttérzően nézett le rá, majd leguggolt elé, hogy a szemébe nézzen.

– Sajnálom, édesem, de most egy kicsivel hosszabb időre kell elmennem. Hidd el – emelte meg az állát –, én is inkább maradnék itt veled, de az üzletet vinnem kell.

– Mennyi időre?

Az apja fölnézett rám, mintha tőlem várna segítséget vagy választ, majd ismét lányához fordult.

– Minimum két hétre.

– Ne! – ölelte át a nyakát, mintha Ramsay már most azonnal indulna.

A srácokkal szánakozva néztük őket. Ramsay közben átölelte és próbálta megnyugtatni, nem sok sikerrel. Lily már a könnyeit nyeldeste. Bár tény, hogy az apja gyakorta el szokott menni, az eddigi leghosszabb idő csak egy hét volt. Nem csoda, hogy ennyire megrázta a hír. Mivel tudtuk, hogy a kislány egy ideig biztosan nem fog ellépni az apjától, Ramsay fölállva gyengéden átkarolta, és hozzám fordult.

– Megyek. Hazaviszem. Legalább ezt az estét még hadd használjuk ki, amíg itt vagyok.

– Tehát már holnap mész? – kérdeztem érdeklődve.

– Sajnos igen. Már reggel mennem kell, hogy időben érkezzek az első tárgyalásra… Na, nyugodj meg, kicsikém!

– Nem akarom, hogy elmenj! – ellenkezett, miközben semmi pénzért nem engedte volna el.

Kis noszogatás után végül beszálltak Ramsay terepjárójába, és visszamentek a villába.

…

– Szegény Lily! – szólalt meg együttérzően Raf kis idő után. – Pedig néhány perce még milyen boldog és lelkes volt… Viszont akkor holnaptól megint pótapa vagy? – vette kicsit mókásra a dolgot, és barátilag vállba vert.

Tudtam, hogy csak poénnak szánta, de a helyzet ilyen alakulása nekem is elvette a jókedvemet. Ellépve Amiréktól bementem az őrsre.

Az irodámban megint egy rakat jelentés várt az asztalomon, köszönhetően annak, hogy pár napja inkább Lilyvel foglalkoztam, mint a jelentések átnézésével. Most viszont hegyként tornyosulnak előttem, trehányságomnak hála. Azért vannak a parancsnoki rangnak nem kívánt oldalai is. Nagyot sóhajtottam, és mivel már így is sötétedett, fogtam a jelentések felét és hazavittem.

…

Fáradtan feküdtem a kanapén, olvasva Rafael jelentését, hogy az egyik vadőrrel egy újabb orvvadászt leptek meg és fogtak el, közben néhány állatot szabadítottak ki pár csapdából.

A szemem már annyira égett a sok olvasástól, hogy csak többszöri próbálkozás után tudtam a poharamat megfogni.

…

Este tízre már annyira tompák voltak az érzékeim, hogy nemcsak a kopogást nem hallottam, de azt sem vettem észre, amikor Ramsay elém ült.

– Kíváncsi vagyok, Raul mennyi energiát fektetett ezekbe – biccentett a kezemben levő jelentésre.

Kimerülve felültem, majd a jelentést letéve az asztalra megmasszíroztam a szemem.

– Ha tudni akarta, látták-e a pénzadóit, vagy hogy mely állatok számítanak a megfigyeléseik szerint pompás példánynak, nem mulaszthatta el ezeket átnézni.

– Igaz – válaszolta elmerengve, mintha nem is nekem mondaná.

– Lily hogy van?

– Már alszik – sóhajtott meggyötört képpel. – Szegénykém! Nem szeretek ilyen híreket közölni vele, de inkább figyelmeztessem, mint arra ébredjen, hogy nem talál… Pontosan tudom, az milyen érzés. Az apám velem többször is megcsinálta! – tűnődött el a végére. – Neked, gondolom, nem voltak ilyen gondjaid – nézett mélyen a szemembe őszinte kíváncsisággal.