Borítószöveg

Az olvasók már együtt is megvásárolhatják Ai Weiwei memoárját [1000 év öröm és bánat], valamint édesapja, Aj Csing válogatott verseit [Elveszett évek]. Korunk egyik legnagyobb hatású művésze a saját és édesapja élettörténetén keresztül tárja fel kivételes alkotótehetségének és szenvedélyes politikai hitvallásának gyökereit. Bensőséges hangon szól a családjáról, de kísérletet tesz a modern Kínát formáló számtalan erő és hatás megértésére is, miközben mindannyiunkat arra figyelmeztet: a művészi kifejezés és a véleménynyilvánítás szabadságát védeni állandó és halaszthatatlan kötelességünk.

Ai Weiwei apját, Aj Csinget, Mao Ce-tung egykori bizalmasát és a nemzet ünnepelt költőjét a kínai Kulturális Forradalom alatt jobboldalinak bélyegezték, és családjával együtt a kietlen ,,Kis-Szibériába" száműzték, ahol büntetésből latrinát kellett takarítania. Ai Weiwei felidézi a számkivetettségben töltött éveket, majd a későbbi nehéz döntést: elhagyja családját, hogy Amerikában folytasson művészeti tanulmányokat. Őszintén és felkavaróan írja le visszatérését szülőhazájába; hogy miképpen vált ismeretlen alkotóból világsztárrá és nemzetközi emberi jogi aktivistává - és hogyan formálta a művészetét a totalitárius rendszer, amelyben élt.

Aj Csinget a huszadik századi kínai költészet legjelentősebb megújítójaként tartják számon. A hagyományos kínai formákat maga mögött hagyva szabadversekben írt egyszerű nyelven, a hétköznapi embereknek. Versei először jelennek meg magyarul önálló kötetben.

Fordította kínai nyelvből

Yu-Barta Erika

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Ai Qing, Selected Poems, ford. Robert Dorsett,
előszó Ai Weiwei, New York, Crown, 2021.

This translation published by arrangement with Crown,
an imprint of Random House, a division of
Penguin Random House LLC

Copyright © 2021 Ai Weiwei és Aj Tan

Foreword © 2021 Ai Weiwei

Hungarian translation © 2022 Yu-Barta Erika

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Borítókép © Ai Weiwei Studio

A fordító hálás köszönetét fejezi ki Yu Zeminnek
a fordítás során nyújtott odaadó segítségéért.

ISBN 978-963-518-203-9

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ai Weiwei
Előszó

A huszonegy évre, amely a születésemtől, 1957-től 1978-ig eltelt, apámat, Aj Csinget, a modern kori történelem legkiemelkedőbb kínai költőjét a kormánya megfosztotta az írás jogától. A versírás az élete legdrágább része volt. Fiatalkorában azt mondta: „Ha egy nap az életem elhagyja a költészetet, akár véget is érhet.” Sajnos nem ért véget ott és akkor. Apám elhagyta a költészetet, de nem vetett véget az életének; a rezsim csupán az írástól fosztotta meg, arra kényszerítve őt, hogy visszavonuljon az olvasóközönség nyilvánosságától. Sok évig tilos volt tollat és papírt fognia. A Góbi-sivatagba küldték, Hszincsiang távoli tartományába, ahol egy munkatábor nyilvános vécéit takarította, és mindennap ideológiai átnevelésen vett részt.

Felnövekedésem alatt az apám nem foglalkozott írással. Szívósan szembenézett minden csapással, amit a sors mért rá. Toleránsnak, egyenesnek és önzetlennek ismerték. A szerencsétlenségek sosem rendítették meg az igazságba vetett hitét, és sosem veszítette el szókimondó ártatlanságát; optimista és nyitott maradt.

Munkájában Aj Csing egy ősi keleti nép elmúlt száz évét meséli el, amelyben az búcsút mondott a feudalizmus és az imperializmus nehéz terhének. Ez a föld a huszadik század erőszakos forradalmából gyógyult fel, hogy új országgá váljon. Ennek során egy egész generáció küzdött fáradságosan azért, hogy a múltbéli elnyomást végül egy újabb totalitariánus uralomra cserélje – létrehozva Kínában a gondolat és a szólás szabadságának valaha volt legkeményebb kontrollját. Ma az uralkodó rendszer eltörli a történelmet és a kultúrát, és elpusztítja a generációkon át megformálódott nyelvet, kíméletlenül átalakítva nyers politikai propagandává, a középszerűség kliséjévé, romokban hagyva az esztétikát és az erkölcsöt.

Ezzel ellentétben Aj Csing verseit őszinteség jellemzi, amely az önkényuralommal és az elnyomással szembeni ellenállás hathatós eszköze. Antifeudális, antiimperialista értelmiségiként, aki a nemzeti felszabadulásért, az individualizmusért és a szólásszabadságért harcolt, gazdag örökséget hagyott maga után az emberek küzdelmeiről.

Sosem gondoltam, hogy apám verseskötetéhez írok majd előszót, és bemutatom őt egy olyan közönségnek, amilyenről ő álmodni sem mert. A kulturális forradalom alatt, néhány évtizede ő és én közösen égettük el a teljes könyvgyűjteményét és az összes kéziratát.

A közöttünk lévő különbségeket nem törölhette el a biológiai kötelék. Én már egy másik világba születtem. Azonban mély rokonságot éreztem vele, amely fokozatosan bukkant fel több mint fél évszázad után: mindkettőnk sorsát ugyanaz pecsételte meg: a zsarnokság elleni küzdelem, és hogy az örökkévalóságig elmélkedjünk és vitatkozzunk a szabadság fogalmáról. Az, ahogy én értem őt, mélyen gyökerezik az egyén felszabadításában és a válságokban, amelyekkel az emberiségnek szembe kell néznie.

Aj Csing írásai egyfajta hitként örömöt és bánatot is hoztak az életébe. Áldozatokat hozott a meggyőződéseiért, hogy túléljen a kemény politikai környezetben. Az, hogy kínai köznyelven ír, és szereti az egyszerű igazságokat, erőteljes valóságosságot kölcsönöz kifejezésmódjának; belső igazsága miatt költői gondolkodásmódja forrásként csordogál még a legnagyobb aszálykor is. Aj Csing a legfojtogatóbb években sem árulta el azt, amiben hitt; ő mutatta meg nekem a bátorságot, amelyre akkor van szükség, amikor az esztétika és az erkölcs a peremre szorul. Az önkényuralom esztétikai középszerűsége ellenében a költészet a bölcsesség kulcsa, a banális politika halálos ellensége. A költészet létezése bizonyíték rá, hogy a lelket nem lehet leigázni; hogy mindegy, mikor és hol, de a költészet tükrözi leghívebben a belső igazságot; és egy másik elfogadott igazság megalkotása felforgatja a hatalom sivatagát: a független és engedetlen költészet – mint ellenszegülő létmód – megváltás.

Ai Weiwei

2021. február 4.

Angolból fordította: Nádor Zsófia

Napfény a távolban

Napfény a homoksivatag távolában,

hajó siklik a sötét felhőkbe burkolt folyón,

sötét szél

sötét sivatag

sötétség

ül szívemen

– napfény játszva

ragyog

a homoksivatag távolában

Szuezi-csatorna, 1932. február 3.

Átlátszó éjszaka

1.

Átlátszó éjszaka.

Hahota morajlik fel a mezsgyén,

egy részeg banda nézi

a messzi alvó falut, s lármázva vonul felé

A faluban

kutyaugatás, beleremegnek

az égre szórt csillagok.

A faluban

a banda

alvó utcákon,

alvó téren át beront

az ébren maradt kocsmába.

Szesz, lámpafény, részeg arcok

keverednek, s duhaj vigyorok.

„Menjünk

a mészárszékre, menjünk,

igyunk marhahúslevest!”

2.

A részeg banda a falu széle felé tart,

belép a lámpafényes kapun –

vérszag, húskupac, marhabőr

meleg, átható bűze,

emberek morajlása, emberek morajlása.

Az olajlámpák fénye mint

futótűz villant fel egy tucat piszkos

pusztai arcot.

„Ez a mi mulatónk,

a nekünk ismerős arcok,

felkapjuk

a gőzölgő marhacsontot,

kitátjuk szánkat, és harapunk, harapunk!

Bort, bort, bort,

inni akarunk.”

Az olajlámpák fénye mint

futótűz villantja fel

a marhavért, a mészáros véres karját,

vérrel fröcskölt

homlokát.

„Az olajlámpák fénye mint

futótűz villantja fel tűzszerű izmunkat

– és a benne összegyűlt –

fájdalom, harag és gyűlölet erejét.”

Az olajlámpák fénye mint

futótűz villantja fel – a sarkokban –

az álomtalanokat:

részeget

vándort

rablót

tehéntolvajt

„Bort, bort, bort,

Inni akarunk.”

3.

„Amíg a csillagok fénye remeg,

megyünk.”

Hahota morajlik fel a mezsgyén,

a részeg banda elhagyja

az alvó falut, s

az alvó mező felé

lármázva elvonul.

Éjszaka, átlátszó

éjszaka!

1932. szeptember 10.

Tajenho – dajkám

Tajenho, dajkám.

Neve a falu neve, hol született,

gyermekmenyasszony volt,

Tajenho, dajkám.

Nemcsak a földesúr fia vagyok,

hanem Tajenho fia is,

Tajenho tején cseperedtem.

Tajenho engem táplált, s így táplálta családját,

én a te tejeden cseperedtem,

ó, Tajenho, dajkám.

Tajenho, ma a hó láttán eszembe jutottál:

fűvel borított hó súlya nyomta sírodat,

elhagyott házad cserépréseiben a gyom,

elzálogosított parcellád,

a mohával benőtt kőpad a kapunál,

Tajenho, ma a hó láttán eszembe jutottál.

Széles, markos kezeddel ölbe vettél, simogattál;

miután begyújtottad a tüzet a kályhában,

miután leseperted kötényedről a hamut,

miután megkóstoltad a rizst, megfőtt-e,

miután a fekete asztalra tetted a fekete tálat,

miután megfoltoztad a hegyalján, tövisbokrokban elszakadt ruhákat fiaidnak,

miután bekötötted a kisebbiknek kisbaltával megvágott kezét,

miután kiszedted a tetveket férjed és fiaid ingjeiből,

miután felszedted a nap első tojását,

széles, markos kezeddel ölbe vettél, simogattál.

A földesúr fia vagyok,

miután Tajenho tejét elfogyasztottam,

visszavittek szüleim otthonába.

Ó, Tajenho, miért sírsz?

Vendég lettem szüleim házában:

tapogattam a díszesen faragott, vörösre lakkozott bútorokat,

simogattam az aranyhímzést szüleim ágyneműjén,

értetlenül bámultam a „Családi szeretet és boldogság” feliratot az ajtó fölött,

tapogattam új ruhám selyemből és kagylóból készült gombjait,

néztem ismeretlen húgomat anyám ölében,

ültem a melegített festett hokedlin,

és háromszor őrölt, finom rizst ettem,

de annyira összezavarodtam! Mert

vendég lettem szüleim házában.

Tajenho, hogy élhessen,

miután teje elapadt,

egykor engem ölelő két kezével dolgozni kezdett;

mosolyogva mosta ruháinkat,

mosolyogva hordta a kosárnyi zöldséget a faluszéli jeges tóhoz megmosni,

mosolyogva szeletelte a még jégmorzsás retket,

mosolyogva hintette a disznók elé a gabonát,

mosolyogva legyezte a tüzet a pörkölt alatt,

mosolyogva cipelte kosarában a napszárította szójababot, búzát a térre,

Tajenho, hogy élhessen,

miután teje elapadt,

egykor engem ölelő két kezével dolgozni kezdett.

Tajenho szívből szerette egykor szoptatott gyermekét;

serényen szelte neki az újévi rizscukorkát,

neki, aki faluszéli házához lopózott,

neki, aki anyunak szólította.

Tajenho büszkén kitette a tűzhelye mellé a gyermek rajzolta piros-zöld hadistent,

Tajenho dicsekedett gyermekével a szomszédoknak.

Tajenho álmot látott, senkinek el nem mondhatót:

egykor szoptatott gyermeke lakodalmi borát

tündöklő, díszes teremben itta,

s gyönyörű menye anyósnak szólította.

Tajenho szívből szerette egykor szoptatott gyermekét.

Tajenho meghalt, mielőtt álmából felébredt.

Amikor meghalt, egykor szoptatott gyermeke nem volt mellette,

amikor meghalt, erőszakos férje sírt érte,

öt saját fia mind zokogott érte.

Amikor meghalt, egykor szoptatott gyermeke neve szállt ajkáról.

Tajenho meghalt,

és amikor meghalt, egykor szoptatott gyermeke nem volt mellette.

Tajenho könnyes szemmel halt meg.

A földi élet több mint negyvenévnyi bántalmazásával,

megannyi rabszolga keserű nyomorúságával,

szalmával párnázott, aprópénzen vett koporsóval,

a koporsót elfedő tenyérnyi földdel,

egy maroknyi papírpénz hamujával,

Tajenho könnyes szemmel halt meg.

És amit Tajenho nem tud:

korhely férje meghalt,

legidősebb fia banditának állt,

a második fia ágyútűzben halt meg,

a harmadiknak, a negyediknek, az ötödiknek

napjai mester és földesúr szidalmazásában telnek.

És én átkokat írok az igazságtalan világra.

Hosszú vándorlás után, mikor hazatértem

hegyek lábánál, sztyeppéken át,

találkoztam fivéreimmel, viszonyunk most nyugodtabb, mint hat-hét éve.

Tajenho, békésen alvó dajkám, te mindezt nem tudod!

Tajenho, egykor szoptatott gyermeked ma börtönben van.

Ódát ír hozzád,

sárga földben pihenő bíbor lelkedhez,

egykor engem ölelő karodhoz,

egykor engem csókoló ajkadhoz,

gyengéd, naptól cserzett arcodhoz,

egykor engem tápláló melledhez,

fiaidhoz, a fivéreimhez,

a világ minden

hozzád hasonló dajkájához és az ő fiaikhoz,

tehozzád, ki engem saját fiadként szerettél, Tajenho.

Tajenho,

a te tejeden cseperedtem,

a te fiad vagyok,

tisztellek,

szeretlek!

1933. január 14.

Látogatás egy öreg házban

Hallgasd

a falak sarkából idehallatszó

elnyúló kürthangot…

Tebenned

van egy középkori Párizs

– a nyüzsgéstől távoli,

Bibliában szunnyadó Párizs.

Amikor az áramló idővel

folyton formálódó ifjúként

egy messzi fogadóból

hosszú gyaloglás után

hajlékodhoz értem,

mint megfáradt utazó

tér be egy idegen város templomába

– a napestig zsivajgó városban

pillanatnyi nyugalomra leltem.

Felmegyek a sötét lépcsőn,

csendesen bevezetsz

egy tágas, félhomályos szobába,

hol öreg fa illata terjeng;

elérzékenyülten csodálom

a Lajos-stílusú bútorokat,

a perzsa porcelánokat

és a fekete faragott könyvespolcon

Racine, Molière és Hugo életműveit.

Ahogy az észrevétlen szellő

meglibbenti a fehér ablakfüggönyöket,

te sóhajtasz, meleg lélegzetedre

buggyos selyemblúzod

redői lágyan hullámzanak,

töprengésben elmélyedt,

cinkosan csillogó kék szemed

megsejti az én cinkosságomat,

hosszú aranyszínű göndör hajad

szemem láttára

terül szét mint

hömpölygő tenger

a bíbor horizont felé.

Nyugalmasan ringatózik

gömbölyű, telt melled

– Raffaello varázslatos

napjai jutnak eszembe,

félhomálytól lusta szemmel

csüngök rezgő arany hangodon,

ahogyan mesélsz;

istenről és emberről,

a napról,

Erószról

és a könnycseppből lett

gyöngyökről

Musset versében…

Hadd üljek szótlanul

veled szemben,

hogy egy régi, elfeledett álomban

szeplőtlenül, szerelmesen barangoljak.

De hallgasd csak,

az antik falióra

elárulja komoly tekintélyét

a mulatságosan

sivító kakukkolásával,

s ahogy üdvözölte csendes érkezésem,

most sürgeti csendes elmenetelem…

1933–1935

Üvöltés

Egy robbanó hangban

a nap kinyitja tüzes szemét,

egy robbanó hangban

a szél kinyújtja gyengéd karját,

egy robbanó hangban

a városok felébrednek…

Ez a tavasz,

a tavasz reggele:

sötét sarokból

csüggedten nézem

a fényes fehér univerzumot,

ahol

az élet forog szaporán,

ahol

az idő száguldó kerék,

ahol

szélsebesen suhan a fény…

sötét sarokból

csüggedten nézem

a fényes fehér,

hullámként fel-felcsapó univerzumot:

ez az élet üvöltő óceánja!

1933. március 13.