RAVEN KENNEDY

GOLD

A mű eredeti címe: The Plated Prisoners series Book4, Gold

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © Raven Kennedy, 2023

Hungarian translation © Alföldi Zsófia 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635804979

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A történet a képzelet szüleménye. Bármely hasonlóság valós eseményekkel, élő vagy elhunyt személyekkel, helyszínekkel, üzleti tevékenységek székhelyével csupán a véletlen műve. A mű vagy bármely részlete semmilyen formában nem reprodukálható sem elektronikus, sem mechanikus eszközzel, beleértve az információtároló és -visszakereső rendszereket, és semmilyen módon nem használható fel a szerző írásos engedélye nélkül. Kivételt képeznek a könyvismertetésekben használt rövid idézetek.

FONTOS FIGYELMEZTETÉS

A könyvben előfordulnak kifejezetten felnőtteknek szóló és sötét tartalmak, melyek egyeseknél szorongást vagy zaklatottságot idézhetnek elő. Jellemző a szexuális leírások, a durva nyelvezet, az erőszak, a halál, az állatkínzás, a múltbéli traumák és a gyász nyílt ábrázolása. 18 év alattiaknak nem ajánlott.

Ez a könyv a sorozat ötödik kötete.

Amikor úgy érzed, hogy elnyel a sötétség,

borítson be a saját fényed!

1. FEJEZET

AUREN

Hangosan zuhanok.

Hangosan, lármásan hullok az ürességben.

Fülsértő csörömpöléssel, magányosan zuhanok.

Nem hunyom be a szemem a hátborzongató sötétségben. Mennydörgésként üvölt a fájdalmam, csattogva tör fel törött mellkasomból, visszhangos könnycseppek záporoznak az arcomon.

A világ elszakadt, és engem elragadtak tőle.

Rossz érzés. Szörnyű, hogy elválasztanak tőle. Mintha ujjak ragadnák meg és feszítenék szét a bordáimat. Hogy kibelezzenek.

Az erős szél lehántja a bőrömet. Az orromba tolul a levegő és összesűrűsödik a nyelvemen. A süvöltő zaja elárasztja a fülemet. Az ásítozó sötétségben villámok cikáznak és csillagok vesznek körül.

Mindezeken keresztül látom a hasadékot.

Látom magam fölött a széttépett ég szaggatott széleit, és az áruló oreai levegő sebként tátong a sötétségben. Folyékony arany vérzik át rajta, zselés cseppekként hull alá, és csillogva tűnik el a semmiben. De a hasadék egyre távolodik tőlem, a testem megállíthatatlan erővel egyre mélyebbre merül a csillagos ismeretlenbe.

Egyedül vagyok. Elhagyatottan ebben a sötét, végtelen ürességben, Slade-től elszakítva.

Egyre lejjebb zuhanok, hullok ebben a hasadékban. Egyre távolodok tőle. És ha ez nem lenne önmagában elég rémisztő, hirtelen megszűnnek az érzékeim.

A látásom. A hallásom. A tapintásom. Az ízlelésem. A szaglásom. Mind – megszűnt.

Eltűnt a torkomból feltörő sikoltás is. Vagy ha meg is van, nem érzem. Nem hatol át a dobhártyámon.

Az érzékszerveim nélkül nem tudom, mi történik velem, összesűrűsödik bennem a fájdalom és a félelem. Megáll az idő.

Nem tudom, mi fog történni velem ebben a végtelen térben. Nem tudom, vajon ilyen érzés-e a halál. Egy dolgot viszont tudok.

Ez

olyan

érzés,

mint

z

u

h

a

n

n

i

2. FEJEZET

SAIRA TURLEY

Eleinte volt ott egy híd.

Egy híd, amely állítólag a semmibe vezetett.

Egy híd, amely a nemlétbe vezetett. Egy híd, amelyen emberek keltek át, és többé nem tértek vissza.

Ahol háborúban állt a hideg a színekkel. Az előbbi nyert, az utóbbi felszívódott.

És én… én csak mentem.

Mentem a hídon, amely sosem akart véget érni. Átküzdöttem magam a kopár szürkeségen, túljutottam az időn, amely elenyészett, és vékony karomat beborította a libabőr.

Csak egy lány voltam, de mentem tovább. Mert apámat rákényszerítették, hogy menjen, és soha nem tért vissza.

Egyikük sem jött vissza többé.

Így aztán felosontam elszántan, hogy megtalálom őt. Azzal győzködtem magam, hogy nem fogok leesni. Nem akartam visszafordulni.

Az emberek, akik most elmesélik ezt a történetet, azt hiszik, azért mentem tovább, mert bátor vagyok. Pedig féltem, hogy lezuhanok.

Így inkább továbbmentem.

Napokig és évekig. Emlékeken és pillanatokon keresztül.

Kisvártatva rájöttem, hogy ez nem egy egyszerű út. A saját sivárságom mindent beborító üressége. Elhitette velem, hogy soha nem jutok el a híd túloldalára, ahogyan soha nem jutok el a lelkem fájdalmának a túloldalára sem. Kéz a kézben járt a kettő. Eggyé váltak – a hídon megtett utam és a saját vigasztalanságom ösvénye. Anyám meghalt, az apám elment, és mélységesen egyedül voltam, mielőtt elindultam ezen a hosszú, magányos utazáson.

Útközben megéheztem, megszomjaztam, és szörnyen elfáradtam. A hideg levegő fura dolgokat művelt, hangokat csalt elő a ködös semmiből. Hallani véltem apám hangját, biztatott, hogy menjek tovább. Anyám sírva sürgetett, hogy térjek vissza.

De az a színtelen talaj szilárd volt és állandó, így tovább és egyre tovább vonszoltam elgyötört lelkemet, és hagytam, hogy az ösvény átvezessen az örökkévalóságon. Nem volt miért visszatérnem. Nem volt vesztenivalóm, ha továbbmegyek. És a lefelé vezető út nagyon hosszú zuhanásnak tűnt.

Így aztán továbbsétáltam.

Végül teljesen kimerültem, arra gondoltam, hogy feladom, lefekszem és meghalok. Szánalmas testem és cserben hagyott lelkem teljesen kiürült a végtelen ösvényen.

De aztán… véget ért.

Vicces, hogy azért mentem egyre tovább, mert rettegtem, nehogy leessek a szélén. Csakhogy ennek a végtelen hídnak volt határa. A durva talaj lépésről lépésre ott volt, míg egyszer csak már nem volt ott.

Végül mégiscsak lezuhantam.

Furcsa zuhanás volt. Nem hullottam le. Átestem.

Horzsolásokkal és hólyagokkal borított lábam átcsúszott a föld árnyékán, és sikoly tört fel a torkomból. Lefelé, le, egyre lejjebb zúdultam, sáron és sziklákon át, kosz és törmelék között. Csak port lélegeztem be, és nem tartott meg a homok.

Azt hittem, örökkön örökké zuhanok majd, de aztán kiköpött a föld, mint a keserű ízt, áttörtem a felhőkön, az ametisztkék égboltra.

A földet megfoghatatlannak, az eget folyékonynak éreztem. Nagy súllyal nehezedett rám, míg a felhőpamacsok jobbra-balra taszigáltak. Fent volt a föld és lent volt az ég, és oly sokszor fricskáztak meg, hogy a ruháim darabokra szakadtak. A szövet széles csíkokban, roncsolt szárnyakként úszott mögöttem, hasztalanul csapkodtam a karommal a levegőben, hogy megpróbáljam visszaszerezni az irányítást és repüljek, holott csupán zuhantam.

Mígnem hirtelen már nem estem tovább.

Mintha a gravitáció nem lenne más, csupán szellő, és én könnyebb lennék a fűnél. Könnyedén, lábujjhegyen ugráltam, mielőtt a sarkam elérte a talajt, ruhám kirojtosodott csíkjai úgy hullámzottak körülöttem, mint a visszahúzott szárnyak.

Amikor mindkét lábam földet ért, egy lökéshullám öntötte el a földet, akár a víz felszínén terjedő hullám, és kék virágok ragyogó tengere tört elő a talajból. A föld olyan szilárd lett alattam, amilyennek lennie kellett, a levegőt betöltötte a virágok édes illata, és az ég már nem keltett olyan érzést, mintha áramlat ragadna magával.

Megérkeztem…

Átkeltem a semmibe vezető hídon, és új helyre érkeztem, amelyről nem tudtam semmit – soha nem hagytam el a Hetedik Királyságot –, csak annyit, hogy már nem vagyok Oreában.

És nem is voltam egyedül.

Emberek vettek körül, tágra nyílt szemmel bámultak rám és fel a felhőkre, amelyeken átnyomultam. Még ekkor is éreztem a varázslatot a levegőben, bár nem tudtam, mi ez az érzés. Nem tudtam, mit jelenthetnek számomra azok a nézelődők. Nem tudtam, mi a hegyes fülek jelentése.

De hamarosan megtudtam.

Teltek-múltak az évek, és az otthonom lett ez a mágikus világ, de soha nem felejtettem el a vég nélküli, kimerítő gyaloglást a hídon. A tüngusok viszont soha nem felejtették el, hogyan hulltam le az égből, mint egy törött szárnyú madár, és így is hívtak ezentúl.

Szóval igen, rettegtem a zuhanástól. De az esés nélkül soha nem értem volna földet.

Pedig milyen csodás dolog volt ez a landolás!

3. FEJEZET

AUREN

Puffanás.

A tudat szilánkjai utat törnek hozzám.

Nekiütődnek elmém korlátjának, ahogy egy farönk nekicsapódik a part menti sziklának. Az egyenletes, üreges hang halott, szétmállott dolgok emlékét idézi. Egyes darabok éles széle fájdalmat okoz, mások rég elveszett, megkopott, homályos emlékeket idéznek.

Puffanás.

Az ízlelés a legelső érzék, amely erőteljes puffanással csapódik az öntudatomnak. Mintha csak azért ragadta volna magához az érzékeimet az üresség, hogy utána lassan visszaadja őket.

A cukornád édes, fás ízét érzem a nyelvemen.

Szinte érzékelem a széthasadt szárat, amelynek lehántott szélei feltárják a belül lakozó finomságot. Emlékszem, kislányként a számba vettem, és kiszívtam belőle a cukrot. Olyan valóságos, hogy szinte érzem a nap melegét a nádszálon. Mintha visszatértem volna oda, Annwynba, és újra megkóstolnám. Összefut a számban a nyál, a cukros korty szétterjed a nyelvemen.

Puffanás.

Hirtelen illatok vesznek körül.

Egy virág. A nevére ugyan nem emlékszem – és a kinézetére sem. De az illatáról eszembe jut, ahogy az orromat anyám kabátjába temettem, és újabb emléktöredék jelenik meg elmém prizmáján. Gazdag és mély illat, mámorító a virágos frissessége, legszívesebben bemásznék ebbe a szagba, és örökké belélegezném a levegőjét. De nem csak az illata miatt – inkább anyám miatt. Mert megnyugtató, ahogy hozzásimult, ahogyan én is.

Az illat hatására újra érzem a szagokat, az üresség tapadós levegőjét felváltja anyám parfümjének mélyebb és sokkal élénkebb illata. Mint valami érintetlen barlang a föld mélyén, ahová évezredek óta nem hatol be a fény vagy a levegő.

Puffanás.

Puffanás.

A következő érzés a visszatérését jelezve szünet nélkül kopogtat a bőrömön. Végigbizsereg a végtagjaimon, újraéleszti bennem a tapintás és az érzés idegeit.

A katalizátor a kezemet fogó kéz. Annyira valóságos az emlék, hogy megfeszülnek az ujjaim, még a zuhanás érzése is visszatér, a többi testrészemhez hasonlóan a gyomrom is süllyed. De az a tenyér, a kérges, meleg kéz… nem látom az arcát, nem hallom a hangját, de felismerem apám érintését. Erős és magabiztos. Biztonságos. Tudom, hogy amíg a kezemet fogja, semmi ijesztő vagy fájdalmas nem férhet hozzám.

Puffanás.

Puffanás.

Következőként hirtelen az elmém kaleidoszkópjába illeszkedő, lekerekített darabbal visszatér a hallásom, és elfordítja a zárat.

– Auren!

Egy kisfiú a nevemen szólít.

– A-Auren! – A hangjából kacagás árad, kissé reszket az izgalomtól. Mintha buborékok és dudorok alkotnák a nevemet, minden betűnél fel- és leereszkedik, míg a végén magasba emelkedik. Ezt az egyetlen, visszhangos szót áthatja a gyermekkor öröme, tiszta, pezsgő boldogsága.

Belesajdul a szívem.

Amikor elhal a hang, újra hallom a fülem mellett elsüvítő szelet, mennydörgés tölti be az ürességet.

Aztán mintegy ajándékként visszatér az utolsó érzékem is. Becsomagolt papírként nyílik ki a sötétből. Egy annwyni reggel emléke, lágy, sárga napsugarak simogatják a világot, akár egy csók a horizonton. Mintha hirtelen kinyitnám a szemem a fényre, pedig be se hunytam.

Újra látok, és pislogva nézek fel a hasadékra. Most nagyon, nagyon messze van fölöttem, olyan, mint egy darabka fekete szövet, amelyet tőrrel vágtak át. Mozdulatlan és elérhetetlen, egyre szivárog belőle a folyékony arany, mint egy csillogó vízesés, mely beborítja a csillagokat.

Villám villan és füstölög mellettem a sötétben, felragyog a bőröm, és csíkokat hagy maga után a sötét világűrben. Egy pillanatra megfeledkezem a rettegésről, mert annyira fenséges – ez a fény a sötétben.

De aztán a hasadék rojtos szélei lassan összezárulnak.

Velük együtt a torkom is összeszűkül.

Puff.

Puff.

Hevesen dobog a szívem.

Tehetetlenül nézem az összezáruló hasadékot. Viaszos ujjak nyúlnak felém, hogy magukhoz szorítsanak. Belevetem magam a világokat elválasztó hasadék torkába, miközben az inas állkapocs összezárul.

Igazi félelmet érzek.

Hiába árasztanak el a gyermekkori emlékek Annwynról, rám nehezedik és teljesen beborít a félelem. Még mindig zuhanok, és talán itt ragadok ebben a köztes állapotban az emléktöredékekkel, és ez lesz mindenem. Talán ez minden, amit érdemlek.

A hasadék összezárul, tehát Slade nem tud követni engem. Mintha gyomorszájon vágna a valóság. A hasadék összezárul, kimerítettem a varázserőmet, fogalmam sincs, mit csináljak, egyedül vagyok és zuhanok.

Ne zuhanj! Repülj!

Slade hangja áthatol az elmém kaleidoszkópján. Újra összeilleszt engem, mint a forrasztópáka, amely összeolvasztja a szétszórt darabokat.

Ő még akkor is eléri, hogy két lábbal álljak a földön, ha csak levegő van alattam.

Bele kell vágnod, bébi. Muszáj. Nem tudok eljutni hozzád.

Bámulom az utolsó nyitott centiket, melyek egyre jobban és egyre gyorsabban zárulnak össze. Az üresség szétszakadt csíkjai összeforrnak, mint a tinta, ami végigfolyik a papír utolsó centiméterén, hogy elnyelje a létrejött hasadékot, amelyet – amelyet számomra hozott létre.

Nem akarok menni. Egyedül nem akarok menni.

Nézz rám!

Úgy emelem fel a tekintetem, mintha még mindig onnan nézne. Mintha még nem lenne elzárva tőlem.

Megtalállak. Megtalállak abban a másik életben.

Elárasztja az érzékeimet.

Emlékszem a bőre ízére, amikor megnyaltam a nyakát. Az illatára, amikor a mellkasába temettem az arcomat. Az ölelő karja érintésére. Az állhatatosságára. Az erejére. A biztonságra. Az értem dobogó szívére.

A hangjára, amikor Aranypintynek nevezett.

Emlékszem a látványra, amikor alászállt az égből, mint valami látomás. Egy vad, tomboló harcos jött el, hogy elrohassza a világot, és engem biztonságban tudjon. Színváltó szeme zöldből feketévé változott, belém fúrta a tekintetét, és egyszerre ezer dolgot mondott el nekem.

Megkereslek, Aranypinty. Esküszöm!

Most pedig szárnyalj!

Repülj!

Visszhangzó csattanást hallok, mintha az óceán hullámai csapódnának egymásnak. Aztán egyetlen utolsó öltéssel a szakadás bezárul.

Teljesen. Tökéletesen.

Még az aranyam számára sem marad egy rés, amelyen átcsöpöghetne. Nem tudnám megmondani, volt-e ott szakadás valaha is, és a fekete űr sivár üressége fojtogató köpenyként borul rám.

A visszafelé vezető út bezárult. Eltűnt Orea, a világ, amit megismertem, és nem maradt más, csupán az ismeretlen.

És én… Annwyn jár a fejemben, és Slade hangját hallom.

Megnyugtat. Emlékeztet.

Ne ess le!

J

L

Ü

P

E

R

Képes vagyok rá?

Egy pillanatra behunyom a szemem. Elhessegetem a félelmet. Elnyomom a gyengeséget. Nyugodt, erős hangját ismételgetem gondolatban, hogy felkészítsen. Hogy amikor újra kinyitom a szemem, és megfordulok, szembenézzek a zuhanással.

Hogy az erőm felülkerekedjen a félelmen.

Gyülekezni kezd az arany, ami átcsurgott mellettem a hasadékon. Csillogó patakként öleli körbe a testemet, mintha kimondatlan hívásra válaszolna. A hangulatommal együtt megváltozik az üresség is. A villámok aranyozott szilánkokként szikráznak. Az aranyszálakkal pulzáló csillagok a szívverésemhez illeszkednek.

Belemosolygok a csillogó sötétségbe. Mert amint elűzöm a félelmet, ráébredek, hogy valahogy mindez… helyesnek/helyénvalónak tűnik.

Újabb villám hasít a levegőbe, lefelé nézek, és észreveszek egy csillagot, amelyik fényesebb a többinél. Érzem, hogy közelebb húz magához, hunyorogva nézek a fényébe.

Végül olyan közel vagyok, hogy megérinthetem.

Az ujjam hegyével végigsimítok a ragyogó fényen, és forrósággal tölt el. Amikor megérintem, a feketeségnek ütődik, felreped, mint egy tojás, és a feltört héjból ragyogás árad. Kiárad a belseje, én beleesek, és hagyom, hogy magával ragadjon a csillagfényes folyó.

És nem félek.

Mert most már nem zuhanok. Szárnyalok az ismeretlen felé, sodródom, már nem sikoltok, nem küzdök, nem félek.

Elsodor a fény csillogó folyója, kicsit olyan érzés, mint szerelembe esni. Gyors és lebilincselő, zajos és lángoló. Tündöklő kényelem, fogva tart a sodrás, nekipattan a bőrömnek és borzongással tölt el. Beérem az áramlással, mintha egy napsütötte óceánban lebegnék. Nem tudom, mennyi időt töltök az árapály hullámzásában, de nagyon hosszú ideig sodródok a lüktető varázslattal, és belülről felmelegít.

Aztán belemerülök a talajba.

Most minden csillogó szikra egy porszem, termékeny talaj, amely betömi az orromat és megtölti a számat. Futóhomokba süppedek, de ahelyett, hogy a mélybe húzna, egyre feljebb, feljebb és feljebb tol, míg…

Kipottyant a szeszélyes égre.

Eltűnik a sötétség. A napfény is. Még a bőrömhöz dörzsölődő szemcsék is eltűnnek. Halvány, opálos fény és bolyhos selyemfelhők veszik át a helyüket, és az oreaitól nagyon különböző nap fényében ragyognak.

A levegő egyszerre új és ismerős. Belélegzem, érzem, hogy a bennem élő vadállat, az eleven tüngus felnyitja a szemét.
A részem, amelyik élvezi ezt a levegőt és halkan dúdol a mellkasomban.

Mert ez az. Ilyen érzés lélegezni.

Tágra nyílik a szemem, elszántan összepréselem az ajkamat, az ég ölelése felpezsdíti a véremet, széttárom a karomat, és közvetlenül mellettem elterpeszkedik a fenevad.

A zsigereimben érzem a velem örök összhangban létező tüngus mivoltomat, és ebben a tökéletes kötelékben, ebben a kiteljesedő pillanatban valami előtör.

Mintha tollak nőnének ki a bőrömből, vagy szirmok bontakoznának ki egy szárból. Mintha fogak törnének elő a csupasz ínyből, vagy fény ömlene szét a szilánkosra tört horizonton.

Emésztő, ugyanakkor felszabadító fájdalmat érzek. A veszteségből fakadó érzések viharát és az újjászületés változását.

Akár egy vízben úszó halacska, elmerülök a szivacsos felhők között, mígnem hirtelen felbukkan alattam a hívogató föld.

Vendégszeretettel.

Összegömbölyödök nyílt ölelésében, és valami más is együtt hullámzik velem – körülöttem. Megszűnik a fájdalom, nem marad más, mint a különös, magával ragadó kényelem, amely a lelkem legmélyéről szabadul fel.

Közvetlenül a földet érésem előtt megérzem, hogy valami áramlik mögöttem. Mintha tényleg nem zuhannék tovább. Mintha tényleg megtanultam volna repülni.

Úgy fonja körül a testemet, mint a nap fénykévéi.

Mint az acélpántok.

Mint a kisugárzó meleg.

Mint a fényáram.

Mint…

a pántlikák.

4. FEJEZET

AUREN

Úgy érek földet, ahogyan a kacsázó kavics pattog a víz fölött. Ütközés és fájdalom nélkül. Egyszerűen siklok, aztán belesüppedek a ragyogó, kék virágokkal borított mezőbe.

Amikor megállok, a hátamon fekszem, felnézek a bárányfelhőkkel tarkított puha égboltra. Csöng a fülem, mintha túl mélyre merültem, majd a felszínre törtem volna.

Hol vagyok?

Mintha gyengéd hullám emelne fel, de víz helyett bársonyos virágok tartanak a felszínen. Elfordítom a fejem, és látom, hogy arany érintésem végigcsókolta a közeli virágokat, aranyozott virágokból álló, tökéletes kör képződött körülöttem, amely finoman csillog a fényben.

A virágáradat visszahúzódik, a szívem kalapál, gyorsuló lélegzettel szippantom be a parfümös levegőt, ülő helyzetbe tornázom magam, és az arany szirmok a karomat simogatják.

Ez nem minden, ami hozzám ér.

Először nem is fogom fel igazán. Nem kapcsolom össze a karomat ölelő arany réteget a valósággal. Aztán egy fuvallat megmozdítja az egyiket, és az agyam felfogja, amit a szemem lát.

Elakad a lélegzetem.

Kihagy a szívverésem.

Ülök a ragyogó virágok között, a levendulaszínű ég alatt, és csak arra tudok gondolni, hogy álmodom vagy talán meghaltam?

Reszkető kézzel felemelem a mellettem heverő pántlikákat, és érzem őket. Az ujjbegyemen az érintésüket, a hosszukat. Közéjük csúsztatom a kezem, könnybe lábad a szemem, élvezem selymes tapintásukat.

Nagy ég…

Úgy számolom meg őket, ahogyan az újdonsült édesanya számolja meg az újszülött kéz- és lábujjait. Mind a két tucat pántlikát a tenyerembe szorítom, mintha egy barát kezét fognám meg. Könnyedén meghúzgálom őket, a gerincem mentén végig érzem a mindkét oldalon megfeszülő hátamat. Selymes, napcsókolta, verőfényes érzés.

Zokogás tör fel belőlem. Kibuggyannak a könnyeim.

A pántlikáim valódiak.

Nem a lábam előtt heverő rongyfoszlányok. Nem szakadtak le a bőrömről. Nem tépték le őket, mint tollakat egy madárról, és nem hevernek holt halomban a padlón.

Visszatértek.

Újraélem a fájdalmat és a traumát, amikor elragadták őket tőlem, és egész testemben reszketek. Itt vannak, visszakaptam őket, mint valami isteni ajándékot, és egyszerre élem át az elvesztésük, a hiányuk és a visszatérésük érzését.

– Visszatértek – suttogom magamban, újabb könnyek gördülnek végig az arcomon, és arany cseppekben megállapodnak a puha, selymes pántlikákon. – Visszatértek.

Visszatértem.

Mert nélkülük nem voltam teljesen önmagam.

Úgy érzem, örökké tudnék sírni, hogy könnyítsek a lelkem fájdalmán. De csak újra megrántom őket. Csak hogy érezzem. Még mindig ott vannak. Még mindig valóságosak.

Mosoly – szívből jövő, igazi mosoly – terül szét az arcomon, miközben tovább potyognak a könnyeim, mert visszatértek.

De hirtelen lefagy a mosolyom, mert még valamire ráébredek.

Nem mozdulnak.

Megpróbálom megfeszíteni a hátizmaimat, próbálom őket mozgásba hozni, de nem történik semmi. Szemöldökráncolássá változik a mosolyom, újra megrántom és előre-hátra rázogatom őket, mintha ezzel fel tudnám őket ébreszteni. Mindegyiket egyenként meghúzom, és megfeszítem az izmokat a gerincem mentén.

Semmi sem használ.

Itt vannak és valóságosak, de nem mozdulnak. Egy centit sem. Csak lógnak mozdulatlanul, akár a hajszálak a fejemen, nem tudom őket tetszés szerint felemelni. Nem mozognak a saját akaratukból.

Ők csak… mozdulatlanok.

Nagyot dobban a szívem, és reszkető sóhaj hagyja el az ajkamat. Újabb könnyek gyűlnek a szemembe, de nem hagyom, hogy kibuggyanjanak. Nem hagyom, hogy eluralkodjon rajtam a pánik.

A pántlikáim visszatértek. Csak ez számít, és most erre kell összpontosítanom. Valamilyen csoda folytán újra itt vannak. Akkor is hálás leszek, ha soha többé nem tudom megmozdítani őket, mert olyan, mintha visszakaptam volna egy hiányzó részemet.

Talán idővel újra mozogni fognak. Talán csak időre van szükségük.

Megtörlöm a szemem, összegyűjtöm és az ölembe teszem a pántlikákat, hogy ott csodáljam őket. Olyan… fényesek. Ez az új, ragyogó csillogás korábban nem volt rajtuk. Ugyanolyan puhák/lágyak, ugyanakkor erősebbnek érzem őket. Mintha a selymes külső mögött megerősödve tértek volna vissza.

Végül is logikus. Elvégre már én is megerősödtem, nem ugyanaz a nő vagyok, aki az elvesztésük előtt voltam, így van értelme, hogy ők sem ugyanolyan pántlikák, mint mielőtt lemetszették őket.

A kezem köré tekerem az egyiket, aztán felemelem a tekintetem és körülnézek. Magas virágok vesznek körül. Még mindig kábultan talpra kecmergek, hogy jobban lássak. Abban a pillanatban felkiáltok a fájdalomtól. Lenézek megégett, foltos lábamra, és remegve igyekszem talpon maradni.

Auuu!

Legalább most tudom, hogy nem haltam meg. Biztos, hogy a kegyes halál megszünteti a fájdalmat. De mindaz, ami a Királyi Dispután történt, továbbra is hatással van rám.

A Királyi Disputa…

A valóság és az emlék hatására nő bennem az izgatottság, és súlyos sokkos állapotba taszít. Rám nehezedik és összetör a földet érés súlya, a fájdalom és a kimerültség felváltja az örömöt és hitetlenkedést. A varázserőm kényszerű kimerítése most nyilvánvalóvá válik, és csattogó fogakkal tépi a testemet.
A légzésem egyenetlenné válik, remeg, akár egy üveg folyadék, megingok, hullámokban tör rám a szédülés.

De ekkor suttogást hallok, és zihálás tölti be a levegőt.

Meglepetten körbefordulok, és a pántlikák a derekam köré tekerednek. Tőlem úgy tíz méterre kéttucatnyi ember mered rám. A virágos mező elnyújtózik, amíg a szem ellát, a virágok halványkék fényt árasztanak, és az emberek álmélkodva bámulnak rám.

Megilletődve… és félelemmel.

Kinyitom a számat, de nem sikerül megszólalnom, csupán fájdalmasan levegő után kapok. A lábam reszket. Előttem remegő hangok.

– Ez a lány… aranyból van.

– Láttátok az eget? Láttátok, hogy zuhant le onnan?

– Mint a törött szárnyú madár!

– Nézzétek a hátát!

– Menjünk el! Nem maradhatunk itt!

– De nézzétek csak! Aranyból van! Hogyan lehet aranyból, hacsak nem…

Ide-oda jár a tekintetem, akár egy inga, a szédüléstől elmosódik előttem minden, és nem tudok koncentrálni.

– Én…

Elakad a szavam, de valaki felém tart. Próbálok megállni a lábamon, ő már félúton jár, és csak akkor torpan meg, amikor hátrálni próbálok, és majdnem összeesek az égő sarkamba nyilalló fájdalomtól.

A nő hajtincsei olyanok, mintha egy pókháló selymes szálai nőttek volna ki a fejbőréből, és egyetlen csomóba gyűltek volna össze a feje búbján. Megáll előttem, összehúzza élemedett korról tanúskodó szürke szemét, fürkész tekintettel néz rám, mintha szellemet látna.

– Lyäri Ulvêre – jelenti ki, felröppenő kezével eltakarja ráncos, összepréselt ajkát, vizenyős tekintete a hátamról aláhulló pántlikákra téved.

– Tessék? – Távolinak érzem a hangomat, még én is alig hallom.

A nő mögött felhangosodik a mormolás, ugyanazokat a szavakat ismételgetik. Kézzelfogható a kis csoport csodálata.

– Ugyanúgy jöttél el, ahogyan ő – a törött szárnyú madár.

Nem ismerek semmiféle madarat, de pillanatnyilag kissé összetörtnek érzem magam.

– Te vagy Lyäri Ulvêre – ismétli az asszony elcsukló hangon.

Zihálok, lüktet a halántékom, a szédülés átjárja kavargó elmémet.

– Nem értem…

Egy könnycsepp gördül le az arcán, bár vékony ajka mosolyra húzódik.

– Azt jelenti, hogy rendben van, Lady Auren. Mert itthon vagy.

A válasza által kiváltott sokk az utolsó csepp a pohárban, és összeroskadok.

Megroggyanó térddel, égő lábbal a földre omlok.

Nem mozog a szám. Sokkolt elmém képtelen a gondolkozásra. Kimerültem. Halálosan elfáradtam. Nemcsak a varázserőm apadt el, de én magam is. A Királyi Disputa előtt történtektől
a hosszú, magányos zuhanáson át egészen e megdöbbentő szavakig. Bénító gyengeség kúszik belém, elhomályosul a látásom.

De az asszony szavai úgy keringenek az elmémben, mintha egy gombolyag fonál tekeredne a mellkasom köré.

Mert azt mondta, hogy itthon vagyok.

Mert a nevemen szólt hozzám.

A szavai hangosan csengenek, visszhangzanak a tudatalattim sötétjében.

5. FEJEZET

SLADE

Csendben haladok.

A viharos szél mennydörgő zajt kelt, zúg a fülemben a vér, a bordáim alatt dühödt üvöltés morajlik fülsiketítően és vég nélkül.

De én hallgatok.

Némán markolom a griff gyeplőjét. Hallgatok, a rothadás gyökerei lüktetnek a bőröm alatt, és dühödten remegve próbálnak kitörni belőlem. Hallgatok, pedig a szívem mélyén valami fájdalmasan dobog. Oda nem illően. Mintha kitéptek volna egy artériát a mellkasomból, és a méreg szabadon szivárogna a testembe. Mert elszakították őt tőlem.

Csak a csend tudja megfékezni.

Így amikor rés támad a felhők között, és odalent megpillantom a Harmadik Királyságot, egyetlen hang nélkül irányítom az ereszkedést.

Leszállás közben fütyül a levegő, harsogva üvölt alattam a bestia, és én némán összpontosítok, figyelem a szemem elé táruló Gallenreef-kastélyt. Büszkén emelkedik a víz fölött úgy harminc méterrel egy sziklaszirten. Mögötte magas, tengerrel övezett védőgát húzódik, a foltos kő évtizedek óta védelmezi a kastélyt a dagállyal és a veszélyes hullámokkal szemben.

Most épp nyugodt az óceán, a hajók lágyan ringatóznak, a kristálytiszta, zöldeskék víz ragyogóan csillog a kastély fehér falainak hátterében, a korallszínű tetők meredeken törnek az ég felé. A kastély lábánál egyenletesen felfelé vezető lejtő a fővárosba torkollik. Széles ívben, messzire nyúlik a sűrű, zöld, mediterrán cserje között. A buja növényzet két-három emeletes épületeket vesz körül.

Festői látvány. Egy pompás, nyüzsgő, békés királyság megtestesítője. Én el akarom törölni ezt a békét.

A bennem dúló néma harag csak a megfelelő pillanatra vár. A zsebemben élettelenül, mozdulatlanul hever egy lemetszett pántlika.

Két hét telt el a Királyi Disputa óta. A napok többségét azzal töltöttem, hogy megpróbáljam elérni Feneketlenkutat. De az Ötödik Királyságban Drollardfalva hegyekkel körülvett, titkos menedéke most üres, megfagyott sírba dermedt. Valamennyi lakossal együtt nyomtalanul eltűnt a hasadék a barlangban.

Anyámat is beleértve.

Ryatt pánikba esett. Kiment a hóviharba, hogy megkeresse őt és a többi falusit. De mindketten tudtuk, hogy nem találja meg őket. A lelkünk mélyén mind a ketten tudtuk, hová tűntek.

Visszatértek a hasadékon át. Vissza Annwynba… vagy a halálba.

Mindennap megpróbáltam új hasadékot létrehozni.

És mindennap kudarcot vallottam.

Ryatt majdnem annyira kétségbeesett, mint én. Valahányszor elbuktam, láttam a rémült csalódottságot az arcán, bár egy szóval sem említette. Nem is volt rá szükség, mert az érzései az én szívemben tükröződtek.

Mindegy, hányszor próbáltam lyukat hasítani a világban, hogy megtaláljam a falusiakat és az anyámat, hogy eljussak Aurenhez, nem sikerült.

Rothasztó varázserőm teljes erővel visszatért, de az a nyers erő nem, amely ahhoz kellett, hogy rést ejtsek a világon.

Minden erőmet beleadtam a hasadék feltépésébe a Királyi Dispután. Ez volt az első alkalom, hogy egyedül hoztam létre hasadékot anélkül, hogy összecsaptam volna apám hatalmával. És amikor ez megtörtént, amikor az összes varázserőmet belezúdítottam a hasadékba, hogy megóvjam Aurent, biztos történt valami a repedéssel Drollardfalván. Nyilván összeroskadt, és mindent elnyelt maga körül. Egy hasadék megnyílt, egy másik bezárult.

Most képtelen vagyok újabbat nyitni. Nem tudom megtalálni anyámat, és követni Aurent.

És mindez Kaila királynő miatt.

Megfeszül a kezem a gyeplőn.

Ezek mind – az, hogy Aurent gonosztevőnek állították be, és Lady Szemfényvesztőnek nevezték, aki varázserőt csen és királyokat csábít el –, mind Kaila királynő kitalációi voltak, általa szőtt történetek. Ő riasztotta a többi uralkodót, ő szervezte meg a Királyi Disputát. Ő küldte el a testvérét és a katonáit, hogy elrabolják Aurent a saját istenverte kastélyomból.

Ha mindezt nem tette volna meg, Auren még mindig biztonságban lenne. Ehelyett egy másik világban kötött ki, és én kibaszottul nem tudok eljutni hozzá.

Mindennap és minden percben növekszik a haragom. Mérhetetlen, baljós dologgá. Megmérgezte a már amúgy is bűzös rothadást a véremben. Minden más kísérteties csendbe burkolózott. Csendben éles pengévé csiszolta a bennem rejlő tüngus ösztönt.

És használni fogom.

Mert meg akarták büntetni Aurent. Megpróbálták kivégezni.

Kaila királynő ellenem fordult – az összes többi uralkodóval együtt. Őt és mindenki mást emlékeztetek majd arra, miért ne baszakodjanak velem és az enyéimmel.

A kölcsönzött griff leereszkedik. Címernek neveztem el, mert a zöldfülűnek van egy folt a mellkasán, amely olyan, mint egy nemesi ház címere. Ezek a bestiák természetüknél fogva bizalmatlanok és agresszívek, mégis mintha mindig éreznének valamiféle rokonságot velem – ahogyan a postasólymok is. Címert Drollardfalva griffmadárházában találtam, és bár korábban soha nem lovagoltam meg, nem volt ellenem kifogása. Még azt is megtanulta, hogyan lássa előre a mozdulataimat, és érzékelje a hangulataimat. Most épp fenyegetően felborzolja a fején a tollakat, miközben tovább ereszkedünk lefelé.

A Harmadik kastélyának homlokzata árnyékot vet a homokos belső udvarra. A hatalmas főkapuk két oldalán élénk korallszínű tornyok emelkednek, az ajtókhoz vezető lépcsők puha homokdűnékből emelkednek, mintha belőlük nőttek volna ki.

A bejárati kapuk mindkét oldalán a királyság címerét ábrázoló, egyforma szobrok állnak – faragott hullámok közül egy ragadozó cápa uszonya ugrik elő. A külső lépcsőnél erődemonstrációra gyűlnek az őrök a hátukra szíjazott, dupla végű lándzsákkal. Nyilván az őrszemek riadóztatták őket, akik észrevettek, amikor a felhők alá ereszkedtem.

Felpillantva további öt őrt számlálok meg a külső védfal tornyaiban, de egyikük sem mozdul, hogy lejöjjön a lépcsőn. Ezüstvértjük csillog, a mellkasukon ott díszeleg a címer, a kezükben nyíl, tunikájuk majdnem olyan élénkkék, mint a tenger. Óvatosságukat bizonyítja, hogy egyik lábukról a másikra állnak, közelebb hátrálnak a toronyhoz, felülről néznek le rám, de eszük ágában sincs lejönni a lépcsőn, ahogyan az elvárható lenne az őröktől, ha valaki megközelíti a kastélyt.

Különösen, ha az a valaki olyan, mint én.

Az ablakban mozgás kelti fel a figyelmemet, az üveg mögött további őrök figyelnek komor arccal.

Címer rikoltozva száll le a védfalon belülre, a tengerparti homok szétspriccel karmos lába alatt. Leugrok róla, és nem veszek tudomást a vigyázzállásba merevedett őrökről, akik a kastély bejáratából néznek le rám. Tölcsért csinálok a kezemből és felbömbölök.

– KAILA KIRÁLYNŐ!

Most először szólalok meg. Az első zordan hullámzó, dühös hang, melyet Feneketlenkút óta magamban tartottam az egész repülés során. Azt akarom, hogy Kaila kijöjjön. Azt akarom, hogy kimerészkedjen a csinos kastélyából, és szemtől szembe találja magát fenyegető dühömmel. Határozott léptekkel szelem át a homokos udvart, és fellépek az első lépcsőfokra az ajtóhoz vezető úton. Ekkor meghallom az íjba helyezett nyílvesszők jellegzetes hangját a torony magasából, és továbbiakat a hátam mögött, a védfal irányából. Jó tudni, hogy mocskos ruhában és a koronám nélkül is könnyen felismerhető vagyok.

– Megállj, Ravinger király! Mondd el, mi dolgod itt!

Megfordulok, ráemelem a tekintetem az egyetlen emberre, aki elég bátor, hogy megszólítson, egy öreg katonára a jobb oldali toronyban. Két másik őr áll mögötte, nyilaikkal rám céloznak.

– Ha felhúzzátok az íjak húrját, mindenkit elrothasztok, mielőtt kilőnétek a nyilaitokat. – Bár nem kiabálok, tudom, hogy hallják, mert idegesen összenéznek.

Csak adjatok rá okot!

Egyikük sem mozdul. Egyikük sem ad ki egyetlen hangot sem. Szobormereven állnak. Elfordulok. Újabb üvöltést hallatok.

– KAILA KIRÁLYNŐ!

A kastély külső fala visszaveri a hangomat, amely visszhangzik a nyílt térben. Ég bennem a gyűlölet, az erőszak és a bosszúvágy. A rothadás a homokba szivárog a talpam alatt. A vastag, fekete erek keserű bűzt árasztanak a tengeri levegőben.

Sűrűsödik a feszültség, gyilkos gyökerek tekergőznek, és vészjóslóan kanyarognak a földön. Az őrök merev testtartásából árad az idegesség. De a kastély főbejárata továbbra sem nyílik ki. Az őrök nem mozdulnak.

A harmadik alkalommal még hangosabban üvöltök, és Címer mennydörgésszerű morgást hallat.

A benti őrök tágra nyílt szemmel bámulnak rám az ablakon keresztül, a kezük fegyverük markolatán. Azt hiszik, hogy odabent biztonságban vannak? Azt hiszik, a magasság megvédi őket odafönt a toronyban?

Tévednek.

Lehetnének akár a legvastagabb acél mögött a drága tengerük fenekén, akkor is képes lennék lerothasztani az izmokat a csontjaikról és lehántani a bőrt a holttestükről.

Épp újra szólítani akarom Kailát, amikor kinyílnak a hatalmas kapuk. Egy sziluett jelenik meg az árnyékos bejáratban, kilép egy gömbölyded emberke, krumpliorra végén szemüveg egyensúlyoz, a mellényére címert tűzött.

– Ravinger király! – Mélyen meghajol előttem, bár a szokásos tiszteletteljes üdvözlés hatását kissé lerombolják a lándzsával a kezükben mögötte felsorakozó őrök.

– Sonnil! – válaszolom hűvösen, és figyelem az arcán átfutó meglepetést. Ha azt képzeli, hogy nem ismerem minden királyság valamennyi tanácsadóját, hát súlyosan téved.

– Nem számítottunk rád.

– Tényleg nem? – vonom fel a szemöldököm.

A habozása nehéz szőnyegként terül szét előtte, amiben elbotlik. Feszeng, nézem az ideges izzadságcsöppet, amely hozzátapad őszülő bajszához. Meg kell hagyni, ő legalább volt annyira tökös, hogy elém álljon, akkor is, ha tucatnyi őr fedezi hátulról.

– Ravinger kir…

– Hozd ki a királynődet, Sonnil!

Le-föl ugrál az ádámcsutkája.

– Attól tartok, nem tehetem, felség.

– Rossz válasz – csettintek a nyelvemmel.

A cipőm talpából további rothadás szivárog, hogy továbbterjedjen a méreg. Úgy kúszik, mint a sivatagi kígyó, az álnok stráfok készen állnak arra, hogy lecsapjanak, belemélyesszék fogukat a talajba, és mérget fecskendezzenek bele.

Sonnil lesüti a szemét és elsápad, miközben a rothadás kúszónövényként araszol. A kő lépcsőfokok fokozatosan megrepednek és szétmorzsolódnak, megbarnul mögöttem a homok. Amikor a talpa alá ér, meglepetten izeg-mozog, és a félelemtől elfúló hang tör föl a torkából. Mögötte az őrök hátralépnek, és leplezetlen félelemmel nézik a lábuk felé terjeszkedő gyökereket.

– Ravinger király, ezt nem teheted… ez háborús cselekménynek minősülne – kapkod levegő után Sonnil, és megfordul, miközben a rothadás körülveszi a lépcsőt.

– Az első háborús cselekményre épp a te királynőd uszított. Most pedig hozd őt ki!

Elköveti azt a hibát, hogy jelt ad az ujjával. Azt hiszi, nem veszem észre. Hirtelen jobbra fordítom a fejem, az íjászok hangjára figyelek, akik kilövik a nyilaikat.

Lelassul az idő.

Hallom az íjhúrok pengését, a nyilak halk süvítéssel hasítják a levegőt. Tüngus ösztönöm fellángol.

A pillanat törtrésze alatt megfordulok, elkapom az első nyílvesszőt a levegőben, ahogyan egy tollat elkap a szél. Kikerülöm a másik hármat, kettő közülük elszáguld mellettem és eltalálja az egyik őrt, az utolsó pedig a kastély falának egy repedésébe ékelődik.

Mire újra Sonnil felé fordulok, az őr nyílvesszővel a mellében felbillen és összeesik, és a korhadt lépcső beomlik a súlya alatt. A többi őr tülekedve hátrál, némelyikük alatt szétesik a lépcső és leesnek róla.

A kezemben lévő nyilat lengetve csóválom a fejem.

– Rossz ötlet.

Sonnil tekintete a vállam mögé villan, összerezzen, és követi a lefelé irányuló mozgást.

Puffanás.

A rám lövő íjászok elrothadt hullája a kastély védfalának a tövében hever a tönkretett udvaron.

A tanácsadó pislogás nélkül újra rám néz, szemmel láthatólag remeg a keze, az idióta mégis parancsra nyitja a száját.

– Támadás!

Újabb rossz ötlet.

Mögötte minden egyes őr szinte azonnal egy szempillantás alatt lehanyatlik, mielőtt megragadhatnák a fegyver markolatát. A rothadás fojtogató gallérként körbefonja a nyakukat, a lándzsákról megfeledkezve vonaglanak a földön, oszladozó nyakukat markolásszák. A toronyban tartózkodók összecsuklanak.

Sonnil összerándul.

– Állj! Hagyd ezt abba!

– Hozd. Őt. Ki!

A szerencsétlen flótás siránkozni kezd.

– Nem tudom!

Felemelem a kezemben tartott nyílvesszőt, és célba veszem a nyaki verőerét. A nyílvesszőre tapad a tekintete, tágra nyílt szemmel nézi a fa nyelén végigkúszó rothadást – a rothadást, amely egyenesen az ő torka felé tart. A bőrébe szúrom a hegyes végét, és nézem a lefolyó vércseppet.

Hátraugrik, megreped a kő a sarka alatt, elesik, majdnem a fenekére huppan, de megbotlik a küszködő őrökben, és húgyszag tölti be a levegőt.

– Kérlek!

Épp meg akarom fertőzni a vénáiban keringő vért, amikor mozgásra figyelek fel, és valaki kirohan.

– Ravinger király, hagyd abba!

Összehúzom a szemem a hang hallatán, Kaila fivére ront ki a kastély főbejáratán.

Manu Ioana.

Hosszú, fekete haját hátrafésülte, élénkkék mellényt és sötét színű nadrágot visel, a megjelenése kifinomult és elegáns, mint mindig. Ugyanúgy néz ki, mint amikor a kastélyomba látogatott. Amikor elrabolta tőlem Aurent, és amikor ott ült a közönség soraiban a Királyi Dispután. Mint egy néző, aki szórakozásból néz végig egy kivégzést.

Dühösen felhúzom az ajkamat, ahogy az égő papír végei felkunkorodnak, amikor lángra kapnak.

A tanácsadóról megfeledkezve felé fordulok, és Manu az őrök elé lép és elém áll.

– Te!

Hárítóan felemeli a kezét.

– Tudom, hogy dühös vagy…

– Dühös?! – Hideg, vészjósló nevetés tör fel a torkomból. – Nem dühös, felbőszült vagyok. – Teszek egy lépést előre, és elüszkösödik a lépcső a rothadástól. – Mondd meg neki, hogy most azonnal jöjjön ki, különben az egész kastélyt elkorhasztom!

Manu sötét szeme megvillan.

– Nem tehetem – mondja fogcsikorgatva. – Nincs itt.

Habozok.

– Hol van?

Manu nem válaszol, mire undorral megrázom a fejem.

– A Hatodikban van, ugye?

Megremeg az orrcimpája, és ez nekem elég bizonyíték. Gondolhattam volna, hogy egyenesen oda repül, hogy még tovább terjessze a hatalmát és a befolyását. De tudnia kellett, hogy eljövök bosszút állni, mégis hagyta, hogy helyette mások nézzenek szembe velem.

Gyáva.

Félrebillentem a fejem, jól megnézem magamnak Manut, a sötét karikákat a szeme alatt.

– Mi a baj, Manu? Nem tudsz aludni a hazugság és az emberrablás miatt?

Ugrál az ádámcsutkája, pillanatnyi beismerés suhan át az arcán, aztán rendezi a vonásait.

– Parancsot követtem. Lojális vagyok a nővéremhez. Ahogyan neked is megvan, hogy kihez vagy hűséges. Csak a kötelességemet teljesítettem – hördül fel.

Érzem, hogy a nyakamon kidudorodnak a vénák, mintha át akarnák szakítani a bőrömet és megtámadni őt.

– Ami a Királyi Dispután történt…

Mielőtt befejezhetné a mondatot, előrelendül a kezem, és a szorításom elnémítja. Újabb őrök ólálkodnak közelebb a hátam mögött, kinyílnak a kastély ablakai, és további őrök céloznak rám nyilaikkal.

Nem veszek róluk tudomást.

Minden erőmmel a Manu nyakát szorongató kezemre koncentrálok, érzem lüktető pulzusát a hüvelykujjam alatt, miközben kissé még tovább szorítom.

– Ami a Királyi Dispután történt, az a nővéred végzetes hibája volt.

Manu fuldoklik, elszíneződik az arca az oxigénhiánytól, kiguvad a szeme. Nagyon könnyű lenne kirothasztani a koponyájából, és szétmállasztani a szívét a mellkasában.

– A helyedben szólnék nekik, hogy vonuljanak vissza.

Manu felemeli a kezét, megállítja az őröket, és meg kell hagyni, meg sem próbál legyőzni. Hagyja, hogy kiszorítsam belőle a szuszt, hagyja, hogy felemeljem a földről, tüngus erőm ugyanolyan féktelenül árad, mint a varázserőm.

Közel hajolok hozzá, fogvicsorgatva szólok hozzá, és megrándul az arca.

– A nővéred zaklatta Aurent. Hazugságokat terjesztett róla. Megparancsolta, hogy elragadják tőlem. Te pedig végrehajtottad az utasítását.

A szemében megjelenő félelem közel sem elégít ki.

Egy pillanat alatt rothadást bocsátok ki, mögöttem a repedező talaj elnyeli a tucatnyi felsorakozott őrt. Meglepett sikolyok törnek fel belőlük, amint a mérgezett talaj beomlik alattuk, és beszippantja őket, mint a futóhomok. Az ablakokban álló íjászok is lezuhannak, a korhadás kötélként fonja körbe és rántja le őket a padlóra, az idegeik elhalnak, végtagjaik lehullanak.

Sonnil megpróbál négykézlábra állni, de a lépcsők megadják magukat alatta. A levegőt betölti a romlott bűz, a valaha festői kastélyt a pusztulás zűrzavara, ahogy a varázserőm felkúszik a falakon, átlyuggatja a korallszínű tetőket és elkorhasztja a faajtókat. A fuldokló sikolyok elnyomják az óceán hangját.

Milyen kár, hogy Kaila nincs itt, és nem látja, hogyan hagyom itt neki azt a kastélyt, amit megérdemel.

Mindeközben nem engedem el Manut, hadd lásson és halljon mindent. Hadd tudja, hogy baromi könnyedén végezhetnék vele és mindenki mással, és látom az arckifejezésén, ahogy ráébred! Félelemmel vegyes beletörődés árad sötét szeméből.

Küszködve préseli ki a szavakat.

– Akkor hát… ölj meg, Ravinger! Állj… bosszút!

– Ne, Lord Manu! – kiált fel Sonnil.

Baljóslatú kárörvendezéssel felnevetek, Manu füléhez közelítem a számat, és suttogóra fogom a hangomat.

– Ó, Manu! Nem öllek meg.

Épp időben dőlök hátra, hogy észrevegyem a zavart rettegést, amely átsuhan az arcán.

– A halálod nekem nem elég. Azt akarom, hogy szenvedj, a nővéreddel együtt – mondom fenyegetően. – Kaila megparancsolta a számomra legfontosabb személy elrablását, így én is ugyanezt teszem. Csupán szerencsés véletlen, hogy előjöttél, és szembenézel velem, Manu, mert Kaila számára… te vagy a legfontosabb személy.

Alig marad rá ideje, hogy tágra nyissa a szemét, rothadás hullámzik végig a nyaki idegein, és azonnal elájul.

Áthajítom a mozdulatlan testet a vállamon, aztán sarkon fordulok, visszasétálok a keskeny ösvényen, amelyen érkeztem, és amelyet érintetlenül hagytam. A hátam mögött a fuldokló őrök hangja kíséri lépteim koppanását, miközben elhaladok a többiek mellett, akik még mindig próbálják kiásni magukat
a fertőzött homokból.

Címer az elbomlasztott talajtól távolabb áll, a katonák felé csattogtatja a száját, mintha meg akarná harapni őket. A nyeregre rögzítem az eszméletlen Manut, én is nyeregbe szállok, és megragadom a gyeplőt.

Tomboló dühömre újra némaság borul, visszapillantok a pusztításra. Nézem a kastély szétkorhadó ajtaját, a rozsdával borított zsanérokat. Nézem a szilánkokra hasadó üvegablakokat, miközben a tengerparti homokban úgy terjednek a vonalak, mint a fertőzött vér, és testeket balzsamoznak be a fertőzött szemcsék.

De ez sem elég.

Otthagyom őket zihálva, fuldokolva, az ég felé emelt tekintettel, az életükért küzdve, melyet mágikus erőm elszív belőlük. Aztán Manu férje, Keon hirtelen kirohan a kastélyból. Az arcán rettegés ül, amikor ráébred, kit hajítottam a nyeregre, de mielőtt tehetne egy újabb lépést, rázuhannak a szétkorhadó ajtók.

Megrántom a gyeplőt. Címer széttárja a szárnyát. És felszáll. Magam mögött hagyom az omladozó kastélyt és a fertőzött földet, hátat fordítok a tucatnyi, mérgezett homokba merevedett tetemnek.

Ez egy üzenet.

Csak azt az egyet sajnálom, hogy nem fogom látni Kaila királynő arcát, amikor rájön, hogy elraboltam a testvérét, megöltem a katonáit, és leromboltam a kastélyát.

Az embereknek nem lenne szabad elfelejteniük, hogy odafigyeljenek a szavaimra. Én figyelmeztettem őket, hogy ne lőjék ki a nyilaikat. Figyelmeztettem őket, hogy ne baszakodjanak velem vagy Aurennel.

Címer felbömböl, széttárt szárnyakkal emelkedik egyre feljebb a levegőben, és ugyanolyan sebesen hatol át a felhőkön, ahogy leereszkedtünk. Mostanra Ryatt már úton van a Negyedik Királyság felé.

De én? Én még nem térek vissza Brackhillbe.

Mert a rothadás még mindig fortyogva dörömböl a bőröm alatt. Üvölt a dühöngő szél, és a haragom fülsiketítő üvöltésben tör ki.

Mert nem tudok eljutni hozzá.

Így inkább bosszút állok.

6. FEJEZET

MALINA KIRÁLYNŐ

Kinézek az ablak rácsain, megállapodik a tekintetem az ösvényen, mely a földön lévő kicsorbult hasadékok között vezet. Innen föntről, a Cauval-kastély legmagasabb tornyából látom a hóban kígyóként tekergő hadsereget. A lopakodó fosztogatókat, akik kitapossák a viszály ösvényét.

A tüngusok seregét.

Ez nem lenne lehetséges. A tüngusok évszázadokkal ezelőtt elmentek. A világainkat összekötő kapocs megszűnt. Véglegesen. Mind elmentek. Nem is akartak tudni Oreáról, mert nem szerették volna, hogy bármi közük legyen hozzánk. Felsőbbrendűnek képzelték magukat, csak mert varázslatot hoztak a világunkba, és nélkülük senkik voltunk. A megszakadt kapcsolatnak véget kellett volna vetnie mindennek.

És véget is vetett.

Egészen mostanáig.

Balra siklik a tekintetem. Majdnem kívül esik az ablakom látószögéből, de épphogy látom a behatolás helyét – Lemuria hídját.

Ahol egyre csak vonulnak a tüngusok tömegei.

Ökölbe szorítom a kezem, de a belehasító fájdalom miatt szétnyitom az ujjaimat és lepillantok a két tenyeremen végighúzódó vágásra. A bőr megkékült a vágások mentén ahelyett, hogy a sebek vörösek és gyulladtak lennének. Kis fagyrétegek borítják a be nem gyógyuló vágásokat.

– Malina Colier királynő vagyok, a Colier királyi vérvonalból, és önként adom a véremet, hogy visszaállítsuk, ami elveszett, és újat szerezzünk.

A fülemben visszhangzanak a saját szavaim, és összeszorul a szívem. Egymás után, a tényleges események sorrendjében elárasztanak annak az éjszakának az emlékei, és úgy érzem, mintha tündérszép álomból ébrednék és a rémálom lenne a valóság.

A tüngus ikrek hazudtak nekem. Becsaptak. Manipuláltak, és valamiféle varázslattal nem létező dolgokat láttattak velem. A véremet adtam nekik, és a lerombolt híd megjavult.

Az elsőként átkelő tüngus katonák egyenesen a Cauval-kastélyba vonszoltak, és Pruinn parancsára bezártak ide. Azóta sem őt, sem Fassát és Frianót nem láttam, pedig napok, talán hetek is elteltek. Nem tudom megmondani. Talán a világ végén másképp telik az idő.

Dühöngtem, fel-alá járkáltam, és vég nélkül káromkodtam, de senki sem hallotta meg. Semmi sem látszott. Semmi sem számított.

Mindig is így volt. Félredobtak, miután beteljesítettem egy férfi célját, akinek szüksége volt rám, mert már csak egy nő voltam a számukra.

A vérem.

A törött ablak egy éles üvegszilánkjában megpillantom kísérteties tükörképemet. Hófehér hajam kócosan lóg a vállamra. Itt nincs olaj vagy szappan, hogy megmossam. A ruháim is gyűröttek és piszkosak. Az arcom beesett, szögletes arccsontomat kiemeli holtsápadt bőröm és a kék szemem alatt éktelenkedő sötét karikák.

Olyan lepusztultan nézek ki, akár ez a kastély.

Csupán komédia volt a helyreállítás. Ez a szoba ugyan sértetlen, de épphogy. Hiányzik a falról a tapéta, nincsenek festmények, szőnyegek a padlón vagy melegséget árasztó csillárok. Mindettől megfosztotta az idő és a hideg, itt maradt kopáran.

Akárcsak én.

Az ágy, amit nagynak és kényelmesnek gondoltam? Valójában elgörbült, két lába hiányzik, a matrac foltos, és kopott ágytakaró borítja. A kád csupán egy bádoglavór, amelyben kimoshatom a ruháimat, a levegő pedig évtizedek porától bűzlik.

Nincs már kristálytiszta virágillat. Nem hangzik fel lírai zene. Utólag belegondolva végig valamiféle tüngus bűvölet hatása alatt álltam, amikor ezt egy csodás helynek véltem. Lefogadom, hogy a tüngus ikrek jót mulattak a káromra.

Újra ökölbe szorul a kezem, és nyomban érzem a tenyeremben szétterjedő hideget. Levegő után kapok, lenézek a kezemből szivárgó fehér pelyhekre. A hóesés a tenyeremen éktelenkedő vágásokból csordogál, akár a fertőzésből származó genny, lecsöpög és hóréteget képez a padlón.

Varázslat.

Rideg, ismeretlen varázslat, amely abban a pillanatban született meg bennem, amikor a tüngus ikrek elvégezték a szertartást.

„Nekünk a testvéremmel nagyon egyedi varázserőnk van, királynőm. Csak együtt érvényesül. Én képes vagyok létrehozni valami újat…”

„Én pedig helyre tudok állítani valami régit.”

„Egy tiszta oreai királyi sarjnak önként kell felajánlania a vérét az oreai királyság helyreállításához…”

„És ha felajánlod nekünk, a bátyám varázserőt csöpögtet beléd, és pontosan azt kapod meg, amire szükséged van az uralkodáshoz.”

Összefonódott a hazugság és az igazság.

Nem hittek benne, hogy jogom van uralkodni. Csak a véremre volt szükségük a híd helyreállításához, és én meg is adtam nekik. Önként és dalolva.

Úgy tűnik, Frianónak igaza volt. A fivére varázsereje tényleg adott nekem cserébe varázserőt. Havat és jeget, amely vagy ellenőrizhetetlenül árad belőlem, vagy hideg nyugalmi állapotba alvad.

Haszontalan.

Összerándulok a csörömpölésre a hátam mögött. Csak a saját gondolataimat és a szél zúgását hallom az ablakon keresztül, szóval minden másra felkapom a fejem.

Átnézek a vállam fölött a tálcára, amely a semmiből hirtelen megjelenik a törött asztalon. Szabálytalan időközökben jelenik meg, de mindig ugyanaz van rajta. Egy szelet kenyér. Egy tál ragu. Egy csésze tea.

Egy fogoly fejadagja.

Közönyösen elkapom a tekintetem.

Felemelem a kezem, megragadom az ablak rácsait, és kinézek. A kintről beáramló hideg fuvallat nem zavar, és a fagyos szoba sem. Nem gyújtottam be az itt hagyott halom tűzifával, mert nincs rá szükségem. Nem akarom.

Figyelem, ahogy további katonák seregei kanyarognak a havas tájon. A kastély többi részéből valamiféle bázis lett, bár csak pillantásokat tudok vetni a tüngusok jövés-menésére, mindössze a kiáltozást és a romos falak alól feldübörgő hangokat hallom, amikor a szél nem sodorja el a zajokat.

Nem kell hallgatóznom, nem kell látnom a töméntelen katonát és fegyvert, ahogy becsempészik Oreába, hogy tudjam, mit terveznek. Az ikrek világosan elmagyarázták. A tüngusok azért tértek vissza, hogy átvegyék a hatalmat Orea fölött. És a kanyargó, szakadatlan sereg? Ők egyenesen Haranghegyre tartanak.

Az én birodalmamba.

A rácsok jéghidegek az érintésemtől. Nézem a rozsdás fémen felfelé szétterülő, kékes színezetű zúzmarát, elrántom a kezem és a tenyeremre meredek. A vágásokra. A dér visszahúzódik, a kékesfehér árnyalat lassan eltűnik a vágásokban. Gyorsan újra megragadom a rudakat. Nógatom a deret, hogy térjen vissza, de hiába.

Ahogy máskor is, amikor irányítani próbálom. Figyelmeztetés nélkül, magától kúszik elő, de ha megpróbálom használni, akkor eltűnik.

– Csinos kis mutatvány.

Megpördülök a hangra, de csak az orgyilkost látom, az árnyékok páraként tapadnak hozzá. Fenyegető a megjelenése, mert bár még nem ölt meg, nem felejtettem el, hogyan végezte ki az őreimet és hogyan mártotta bele a tőrét Jeo szívébe.

Fekete köpönyegben van, mint mindig, a kapucniját mélyen a szemébe húzza. Csak az arca alsó felét látom, sötétbarna bőrét, a pigmenthiányos foltot a szája körül. Ajka gúnyos mosolyra görbül, és bár nem látom a szemét, érzem, hogy belém fúrja a tekintetét.

– Ezért csináltad? – kérdi, nekidől a falnak, és összefonja maga előtt a karját. Bosszant az önelégült, nemtörődöm testtartása. Nem tudom, hogy használja a varázserejét, de úgy látszik, bárhol képes felbukkanni, ahol csak akar. Megborzongok a félelemtől a gondolatra, hogy ilyen egyszerűen meg tud jelenni a szobámban.

– Mi az, amit ezért csináltam?

Mélyen az arcába húzta a kapucnit, és körülveszi tintaszínű árnyéka, mégis látom, hogy dühösen villan a szeme.

– Ne játszd a hülyét, királynőcske! – mondja mély, reszelős hangon, mely mindig úgy csikorog, mintha hosszú ideje nem szólalt volna meg. – Köztudott, hogy Malina Colier királynő varázserő nélkül született. Szóval emiatt árultad el a világodat? Mert a tüngus seggfejek megígérték, hogy utána képes leszel valamilyen mágikus trükkre?

Méregbe gurulok, éles nyelvvel vágok vissza.

– Én nem árultam el a világomat, a tüngusok félrevezettek engem. Ők voltak!

Olyan gyorsan löki el a hátát a faltól, hogy mielőtt összeszedhetném magam, hátrahőkölök. Egy pillanatra sem feledkezhetek meg arról, hogy bérgyilkos.

– Te tetted ezt! – Belevicsorít az arcomba. Az árnyéka szeszélyesen mozog a dühtől, tekereg, akár a máglyából kiemelkedő kígyó, amely megtestesíti a halált és a pusztítást. Mégis, ilyen közelről jobban látom az arcát. Látom fekete szemét, melyből ellenségesség árad. – A te önzésed miatt történt. A saját önteltséged miatt. A saját mocskos egód miatt.

– Hogy merészeled?

Megragadja a nyakamat. Annyira megdöbbent ez a merészség, hogy elakad a szavam. Nem azért, mert a szorítása eltorlaszolja a levegő útját – mert nem így van –, hanem a melege miatt. Sokkol az érintéséből áradó forróság, amely már-már fájdalmas, és ráébreszt, hogy milyen hideg a bőröm.

– Te hogy merészeled?! Miattad özönlik el a tüngusok Oreát. Ébredj már fel, baszki, és csinálj végre valamit!

Letépem magamról a kezét, és elenged.

– Mit vársz tőlem?

– Mi lenne, ha kezdetnek vállalnád a kibaszott felelősséget? – mordul fel.

– Mondtam. Ők tették ezt. Manipuláltak engem.

– Te pedig igen gyorsan hittél nekik, igaz? Miközben azokról a hatalmas dolgokról suttogtak, amiket megérdemelsz. Egyetlenegyszer sem álltál meg, hogy megkérdőjelezd, mert pontosan így gondolkodsz. Azt hiszed, a világ tartozik neked, mert büszke, kiváltságos ribanc vagy.

A fogamat csikorgatom. Apró jégdarabok ropognak a fogaim között.

– Ne nevezz ribancnak!

– Akkor ne viselkedj úgy! – vág vissza.

– Ez a tüngusok műve.

– Már megint itt tartunk – felesel, és gyűlölet árad a tekintetéből. – Mindig valaki más a hibás. Valaki másnak a problémája. Pedig az az igazság, hogy mindent engedélyeztél, ami körülötted történt.

Megmerevedik a gerincem a haragtól.

– Nem tudsz te semmit.

– Úgy tűnik, te pedig nem érzel semmit. Érdekel egyáltalán, hogy azok a katonák a Hatodik Királyság felé menetelnek?

– Természetesen érdekel – csattanok fel.

Undorral mér végig tetőtől talpig. Mintha visszataszító lennék a számára.

– Nem úgy néz ki, Jégkirálynő. Talán tényleg nincs szíved, ahogy a nép beszéli.

Úgy tör föl belőlem a düh, mintha jégszilánkok recsegnének-ropognának a mellkasomban.

– Takarodj!

– Nem. Nem hiszem, hogy megtenném – ellenkezik, olyan közel lép hozzám, hogy összeér a mellkasunk, és egy helyben mozdulatlanná dermedek. A belőle áradó forróság meglep, és levegő után kapok. Beszivárog a bordáim közé, szikrát akar csiholni belőlük, mint kő a kovakőből.

– Azt hiszem, itt maradok, tőrt döfök a mellkasodba, és megnézem, izom és hús helyett jégdarabba fúródik-e a pengém.

– Az én birodalmam felé vonulnak! – üvöltöm az arcába, éles hangom belehasít a levegőbe. – Ne merészeld feltételezni, hogy tudod, mit érzek!

– Remek – mondja, árnyékos arca pont annyira hajol közel, hogy lássam fenyegetően villogó fekete szemét.

– Akkor áruld el, mit érzel, Jégkirálynő! Mindent. Azzal kapcsolatban, hogy a királyságod visszautasított téged. Hogy a férjed ugyanezt tette. Hogy a néped fellázadt ellened. Hogy az apád alig tűrt meg, mert nem volt varázserőd. – Odahajol, hogy a fülem fagyos kagylójába suttogja az utolsó szavait. – Azzal kapcsolatban, ahogyan megöltem a szeretődet.

Kiszárad a szám.

Kissé hátrahúzódik, a szeme végigsuhan az arcomon, miközben zihálva veszem a levegőt. A köztünk lévő tér besűrűsödik, és átitatja a feszültség. Mintha háborúban állna a lélegzetünk. Egyszerre szívjuk be a levegőt, a mellkasunk egymáshoz préselődik, mintha a dominanciáért küzdenénk. A térért. Mindketten azt akarjuk, hogy a másik engedjen.

Vagy talán… mind a ketten folytatni akarjuk a küzdelmet.

Érezni akarunk.

Habár régóta csupán kellemes, megszokott hideget érzek, a testéből áradó forróság és az ajkából feltörő lélegzet mintha megpróbálna egy csipetnyi melegséggel hozzám dörgölőzni. Hogy felolvassza a zsibbadtságomat, és ez… nem kellemetlen.

Viszont dühbe gurulok.

Elhúzódok tőle, meghátrálok, elűzöm a meleget, míg már nem érünk egymáshoz. Körülötte tekereg az árnyéka, miközben ő engem figyel.

– Csempéssz ki innen! – követelem hirtelen.

Felvonja fekete szemöldökét.

– Elnézést, hogyan?

Felegyenesedek, elnyomom a reakciómat, és úgy teszek, mintha meg sem történt volna.

– Tudom, hogy az árnyékvarázslat lehetővé teszi. Másképp nem lennél képes bejutni ide. Szóval juttass ki!

– És miért tennék ilyet?

– Mert függetlenül attól, hogy mit gondolsz, törődöm azzal, hogy mi történik Harangheggyel. Az én birodalmam felé masíroznak – mondom az ablak felé mutatva. – Figyelmeztetnem kell a népemet.

– Szóval figyelmeztetni akarod őket – ismétli szenvtelen hangon. – A királyságot, amely megdöntötte a hatalmadat, elutasította a jelenlétedet, és királynőként elítélt téged? Te akarod őket figyelmeztetni?

A harag összeszorítja a bordáimat, akár egy szorosra húzott fűző. Összepréselnek a szavai, alig kapok levegőt. Mert a fájdalmas, felháborító szavak, melyek emlékeztetnek a visszautasításomra… túlságosan is nyersek. Túlságosan belém marnak. Darabokat vájnak ki belőlem, és vérezni hagynak.

– Segítesz kijutnom innen vagy sem?

Hosszan bámul rám, csupán az ablakon besüvítő szél zúgása hallatszik. Várok. Képtelen vagyok levegőt venni, amíg meg nem hallom a válaszát. Közben tudom, hogy ez őrültség. Ő egy bérgyilkos, akit utánam küldtek, hogy megöljön, és még sincs más a világon, akitől segítséget kérhetnék, mert senkim sincs.

Soha nem is volt.

– Nem – válaszol végül.

A visszautasítástól tátva marad a szám.

– Nem?

– Nem – ismétli.

– Miért?

– Mert nem hiszek neked.

Meglepetten hőkölök hátra.

– Nem hiszel nekem? Mivel kapcsolatban?

Megfordul, és az árnyéka úgy lebeg körülötte, mint a köpenye redőiről lecsüngő hosszú uszály, mely végighúzódik a padlón, amikor távolabb sétál tőlem. A kérésemtől.

– Már elnézést! Kérdeztem tőled valamit! – szólok utána, megpróbálom visszahúzni, és közben azon tűnődöm, miért is akarom ezt.

Megáll az ajtóban, és a válla fölött visszanéz rám.

– És én válaszoltam, királynőcske. Győzz meg arról, hogy jó okból akarsz innen elmenni, és beszélhetünk róla.

A gyilkos magához húzza az árnyékokat, mintha a lángok körül kavargó sűrű füst lenne. Egyre sűrűsödik, végül olyan, mint az áthatolhatatlan sötétség és a görbe fényfoszlányok elegye. Aztán elmegy, eltűnik a szobából, és magával viszi az eldeformálódó árnyakat.

Magával viszi a reményt.

Belém mar a lelkemet ízekre szedő pusztítás. Ikerkörmök kaparásznak a bordámon és mélyednek a mellkasomba, mert a vádak, amelyeket felhozott ellenem… igazak.

Itt vagyok, egyedül maradtam az igazság terhével. Magamra maradtam a hideggel. De a mellemben még érzem a meleget. Ott, ahol hozzám ért.

És nem… irtózom tőle.

7. FEJEZET

AUREN

Az öntudatom a szellővel tér vissza.

Fura légáramlat söpör végig még mindig erősen lüktető lábamon, bár kissé már enyhült a fájdalom. Mielőtt ki tudnám nyitni a szememet, összevonom a szemöldököm, és amikor az egyik szemhéjam felnyílik, látom, hogy valaki áll fölöttem, és csücsörítő ajakkal fujkálja a lábujjaimat.

Nem mozdulok, tájékozódni próbálok, ő pedig minden szögből tovább fujkálja a lábamat, és rájövök, hogy az ő lélegzete nyugtat meg. Olyan, mint valami enyhítő balzsam, amely szétterül a lábfejemen és az ujjaimon pulzálóan sajgó égési sérüléseken. Amikor teljesen felülkerekedek a tudatvesztés hullámzó állapotán, ráébredek, hogy a nő lélegzete nemcsak megnyugtatja a lábamat, hanem meg is gyógyítja.

Mindkét szemem kipattan, hirtelen feltámaszkodom, és a könyökömön egyensúlyozok. A váratlan mozdulatra hátrahőköl, és sárga ruháján pihenteti a kezét.

– Ó, sajnálom! Nem akartalak felébreszteni – nyugtat. – Estelia vagyok.

Sötétbarna a bőre, sűrű, fekete hajfürtjei a vállára omlanak. Az arcán élénk narancsszínű csíkok húzódnak, de nem pirosítótól származnak. Mintha a bőre az arccsontjánál kezdődően ragyogó színt kapott volna, ami egészen szépen ívelt szemöldökéig ér. Kiemeli szemének borostyánszínét.

– De azért örülök, hogy felébredtél. Nem baj, ha még néhány gyógyító lélegzetet fujkálok rád? Már majdnem végeztem.

Körülnézek a szobában, nem tudom, mit mondjak vagy tegyek. Beleegyezésnek veszi a hallgatásomat, újra csücsörít és előrehajol. Legszívesebben felnyögnék a megkönnyebbüléstől, amikor megérzem lélegzetét a bőrömön.

További néhány lélegzet után felegyenesedik.

– Meg is van – mondja kedves mosollyal.

Lepillantok, és meggyötört, véres lábam úgy néz ki, mintha már legalább egy hete gyógyulna. Felülök és felhúzom a térdem, hogy jobban lássam. Már nem csöpög aranyszínű vér sebes sarkamból, és nem hólyagos a talpam. A lábujjaim sem égettek már, és bár a lábfejem oldalán még hámlik a bőr, látom alatta az új réteget.

– Hogyan… – kiszáradt szám rekedt hangot ad ki. – Hogy csináltad?

Estelia felnyúl, kivesz egy sárgaréz hajtűt, amit a gallérjába rejtett, és egy elszabadult hajfürtöt hátratűz vele az arcából. – Jobb érzés? – kérdezi.

– Sokkal. – A fájdalom enyhe lüktetéssé szelídült, mintha leégtem volna a napon. Elviselhető, sőt, akár meg is tudnék feledkezni róla a korábbi, perzselő gyötrelem után.

– Akkor jó – mondja elégedett bólogatás közepette, és csípőre teszi a kezét. – Megtettem, amit tudok. Nagyon rossz állapotban volt a lábad. Most már jobb a helyzet. Még kezdő gyógyító vagyok, így attól tartok, nem tudom teljesen rendbe hozni. – Felemeli a kezét, és letöröl egy izzadságcseppet a homlokáról. – Nem kaptam hivatalos képzést – nem mintha akartam volna –, így ennyire vagyok képes. Ha tudnának róla, akkor egyenesen a fővárosba vinnének, és köszönöm, abból nem kérek. Megvan a saját életem, a családi vállalkozásról nem is beszélve. Nem akarom, hogy bármi közöm legyen a monarchiához. Az nem élet. Különben is, komolyabb sérüléseket nem tudok meggyógyítani, de szükség esetén rengeteg apró sebet rendbe hozok. És hidd el, egy mezőgazdasággal foglalkozó városban mindig szükség van ilyesmire!

Pislogva nézek rá, nem tudom, mit mondjak, a tekintetem a lábamról az arcára siklik. De nem kerülték el a figyelmemet
a szavai – kezdő gyógyító.

Gyógyító. Nem pedig felcser.

A fülére vándorol a tekintetem, amely épphogy kikukkant a haja alól. Jellegzetesen hegyes a füle.

Hevesen ver a szívem.

– De nézzenek oda, csak fecsegek itt összevissza! Megyek, hozok neked valami enni- és innivalót. Te csak pihenj! Holnapig nem kéne lábra állnod, de felhozok neked valamit, amivel megmosakodhatsz. – Pillanatnyi habozás után puhatolózó, majdnem félénk mosoly jelenik meg az arcán. – Nagyon örülök, hogy itt vagy, Lady Auren. Megtiszteltetés, hogy meggyógyíthatlak.

Mielőtt válaszolhatnék, Estelia megfordul, és a szoba hátsó részében felhúz egy padlóba süllyesztett csapóajtót. Az ajtó fellendül, ő leereszkedik, visszazárja maga mögött a csapóajtót, ami ismét egy síkba kerül a padlóval.

Amint egyedül maradok, körülnézek. Úgy tűnik, pókhálóval borított padlásszobában vagyok. A hegyes tető miatt alacsony a mennyezet, ahol fekszem, elég alacsony, de ahhoz viszont magas, hogy a szoba közepén felállhassak, bár elég szűkös a szoba.

Szövetdarabokkal teli, egymásra rakott ládák és üvegben tartott élelmiszerek foglalják el a helyet, van még néhány lezárt láda és egy rossz szék, amelynek hiányoznak a lábai. Keskeny ágyon fekszem a sarokban, de azért puha és kényelmes. Fél tucat különféle párna van a hátam mögött, hervadt pünkösdi rózsákat szórtak szét körülöttük.

Tőlem jobbra egy kis asztalon lámpás áll, és a távolabbi falon egyetlen kerek ablak engedi be a fényt, de csak kevés napsugár hatol át rajta, mert deszkákkal eltorlaszolták. A falhoz szegezett fatáblák látványa kényelmetlen érzéssel tölt el. Nem tetszik, hogy nem látom az eget. Túlságosan emlékeztet Haranghegyre. Ahol soha nem láthattam a napfényt.

Hol vagyok?

A csöndben az egymást követő emlékekből összeáll a kép. Látok minden egyes ecsetvonást, melyek nyomán kibontakozik, mi történt a Királyi Dispután. Hallom az arany csobogását, melyet természetellenes patakokban kényszerítettek ki belőlem, látom a fekete rothadást, amely több száz embert pusztított el. A földre fröccsenő vörös vért.

Slade…

Újra kitárul a szoba ajtaja, nekicsapódik a padlónak, és kizökkent a gondolataimból. A pókhálós hajú asszony lép be a szobába, akire korábbról emlékszem. Tálcával a kezében mászik felfelé, kissé ráncos arcán mosoly ül.

– Örömmel látom, hogy felébredtél – mondja, és széles mosollyal közeledik, a sajttal és kenyérrel teli tálcát leteszi az éjjeliszekrényre. – Estelia küldött neked egy kis nassolnivalót.

A tálcáról tanácstalanul ránézek.

– Nincs ínyedre az étel? Megnézem, van-e valami más. Sajnos már elmúlt a vacsoraidő, így elfogyott a készlet, amíg fel nem töltik az ellátmányt, de kimehetek megnézni, vajon maradt-e valami a büfében. Ámbár óvatosnak kell lennem.

Fogalmam sincs, miért kell óvatosnak lennie, de megrázom a fejem.

– Igazán nincs semmi bajom az étellel. Én csak – nem tudom, hol vagyok, kik vagytok, vagy…

– Én Nenet vagyok – mutatkozik be, és végigsimít a kezével ruhája zsebén. Még a lámpás fényében is látom, hogy a ruha szegélye barna foltos, vastag koszcsíkok borítják a barna szövetet. Mintha gyakran térdelne a földön. Sápadt bőre májfoltos a kidudorodó kék erei fölött. De így is van valami fiatalos a viselkedésében. – Bocsáss meg, már korábban be kellett volna mutatkoznom!

– És… – Mintha megdagadt volna a nyelvem a számban, a tekintetem hegyes fülére téved, amelynek a csúcsa kikandikál hajának selymes tincsei közül. – Hol vagyok?

– Geiselben.

– És ez pedig…

A kérdésem hallatán félrebillenti a fejét, de amikor tovább várok, szürke tekintete élessé válik, és előrehajol.

– Annwynban vagy.

Annwyn.

Azt hiszem, már sejtettem, de szükségem volt erre a megerősítésre. Hallanom kellett, hogy kimondják. Ha belegondolok, amikor földet értem a ragyogó virágok között ringatózva, az igazság rögtön bekúszott a bőröm alá. A testem tudta, hogy itthon vagyok, amint megéreztem a nap melegét az arcomon.

Kábult mélabú önt el.

Nenet hangja ellágyul.

– Most már minden rendben, Lady Auren.

Bizseregni kezd a tarkóm.

– Honnan tudod a nevemet?

– Ó, Geiselben mindenki tudja a nevedet. – Felemeli a kezét, mintha meg akarná érinteni a karomat, de amikor megmerevedek, félbehagyja a mozdulatot. – Az itt élők emlékeznek az eltűnt arany lányra. Csak te lehetsz az – mondja, végignéz a bőrömön, a hajamon, a szememen.

A szemöldökömet ráncolom.

– Azonnal tudtam, mi történt – állítja büszkén. – Felragyogtál, mint a hajnal, kiáradtál egy hasadékból, aztán lezuhantál az égből, és azon a mezőn értél földet. Akárcsak nagyon régen ő maga.

– Akárcsak kicsoda? – nyelek nagyot.

– Saira Turley természetesen.

A névtől borzongás fut végig a karomon, és a fülemben dobol a pulzusom.

Régen mindig könyörögtem anyámnak, hogy újra meg újra mesélje el Saira Turley történetét. Imádtam hallani az oreai lányról, aki átsétált a semmibe vezető hídon, és a varázslatok világába csöppent. Aztán hogyan nőtt fel, és nyerte el a tüngus herceg szívét. Ő volt az, aki testvérbirodalomként egyesítette Annwynt és Oreát, és az egymáshoz vezető úttá tette Lemuria hídját. Ez igazi tündérmese volt.

Mindig megmaradt bennem a története, akkor is, amikor sok más emlékem feledésbe merült.

Megköszörülöm a torkom.

– De én nem úgy jöttem ide, ahogyan ő. Saira Turley átsétált a hídon, és eljött Annwynba. Én… én az égből hullottam le.

– De nem akármilyen égből. Ebből az égből. Itt, Geiselben – hangsúlyozza, ráncok gyűlnek a szeme köré, ahogy elmosolyodik, és az ujját a plafon felé emeli. – Áthullottál a felhőkön, és pontosan ugyanazon a mezőn értél földet, ahol ő, törött szárnyaid napsugarakként ragyogtak mögötted.

Mindkettőnk tekintete a derekamat körülölelő pántlikákra siklik. Védelmezően megragadom őket, emlékeztetem rá magam, hogy még ott vannak, és hagyom, hogy megerősítsenek ezen az egyenetlen talajon.

– Ők nem szárnyak, hanem… – megrendülten megrázom a fejem. – Nem értem.

Nenet előrelép, megroppan a csontja, ahogy letérdel a földre, a matracom mellé. Bőrkeményedéses ujjai gyengéden körbefogják izzadságtól csúszós tenyeremet, meglepően erős a keze.

Igyekeznem kell, hogy ne ránduljon meg az arcom.

Ez még mindig nagyon új nekem – hogy szabadon megérinthetem az embereket. Mindig nagyon oda kellett erre figyelnem, be kellett takarnom a bőrömet, és távolságot tartanom. Bárcsak korábban megtanultam volna, hogyan használhatom a varázserőmet úgy, hogy közben ne változtassak mindent arannyá az akaratomon kívül! Bárcsak megtanultam volna, hogy éjszaka sem vagyok védtelen, és magamhoz hívhatom az aranyat, ami a közelemben van!

– Nem tudod, mit jelentesz a számunkra, ugye? – Aggodalom árad a hangjából, és elszomorodik a tekintete. – Mi, lojalisták úgy hívunk téged, hogy Lyäri Ulvêre – az elveszett arany. Az aranyozott lány, aki eltűnt az éjszakában.

Végigfut a hideg a bőrömön, és mintha mindenfelé hangyák futkosnának rajtam.

– Miért…? – Minden kérdésem ebben az egyetlen rekedt szóban sűrűsödik össze.

Miért ismer engem mindenki Geiselben? Miért hívja magát lojalistának? Miért néz rám szinte sajnálkozó tisztelettel?

– Nagyon hosszú ideje imádkozunk az istennőkhöz, és végre meghallgattak minket – mondja a kezemet szorongatva. – Régóta próbálják elhitetni, hogy meghaltál. Megpróbálják elérni, hogy elfelejtsünk. De mi emlékeztünk rád, és most itt vagy. Eljöttél, ahogyan ő is, Lady Auren. És nézz magadra… – Csillogó szemmel mér végig, a tekintete megállapodik a hátamon, a lelógó pántlikákon. – Te vagy az új törött szárnyú madár, ahogy Saira Turley is az volt. Úgy pottyantál le, mint egy kiömlött fénycsóva, hogy elhozd nekünk a béke hajnalát.

Zakatolnak a gondolataim. Kalapál a szívem.

– De honnan ismersz engem?

A szeméből ragyog a remény, szürke színe csillog, akár a kovácsolt ezüst, de a következő szavaitól én érzem úgy, mintha megolvadnék.

– Azért ismerünk téged, Lady Auren, mert azért imádkoztunk, hogy egy napon visszatérj hozzánk. Tudjuk, ki vagy, mert te vagy a Turley-k utoljára született örököse.

8. FEJEZET

AUREN

Meghökkenek Nenet kijelentésén.

Azt hiszem, ha most állnék, megroggyanna a térdem.

– Én nem… az nem lehet…

Nem találom a szavakat, mintha maga alá gyűrne az óceán közepén kavargó örvény fehér zajának a habja.

Egy Turley?

Képtelen vagyok ülve maradni. Ez után a kijelentés után nem. Nem, amikor ő még mindig a földön térdepel, mintha valamiféle oltár lennék, és azért jött volna, hogy kifejezze a tiszteletét.

Elhúzódok tőle, talpra kecmergek, de a ledobott takaró a lábam köré tekeredik, és megbotlok. Nenet felpattan, hogy elkapjon, de én elhátrálok, felemelem a kezem és elhárítom. Megtorpan és aggodalmasan néz rám.

Sajog a lábam, de tűrhető a fájdalom, és kissé le kell hajtanom a fejem, hogy ne verjem be a plafonba. Körülnézek az apró padláson, hirtelen bezártságérzés kerít a hatalmába. Az elmémet még mindig lehúzza a sűrűsödő örvény, beleszédülök a szavai habos áramlatába, bár végre sikerül megmozdítanom a nyelvemet, és képes vagyok beszélni.

– Nekem semmi közöm Saira Turley-hez. Nem vagyok a vér szerinti rokona.

Összehúzott szemöldöke között ránc jelenik meg.

– Dehogynem.

Megrázom a fejem, mielőtt befejezhetné a mondandóját, és fel-alá járkálok.

– Nem. Én nem. Arról tudnék…

Igaz?

Emlékszem, milyen sokszor elmesélte anyám Lemuria hídjának a történetét. Emlékszem, hogy ez a történet mindig velem maradt, akkor is, amikor szinte minden mást elfelejtettem. De csak azért, mert szerettem ezt a históriát. Ez nem jelenti, hogy rokonok volnánk. Biztos vagyok benne, hogy sok tüngus gyereknek mesélték Saira legendáját.

– Ez biztosan valamilyen félreértés – mondom, összeszorítom az ujjbegyeimet, és érzem, hogy még mindig a bőrömhöz tapadnak a rászáradt aranyfoltok.

– Félreértés? – Nenet megrázza a fejét, mintha ostobaságot mondanék. – Auren a neved, ugye?

Lekaparok egy aranypelyhet a hüvelykujjamról.

– Igen…

– És volt egy csata azon az éjszakán, amikor elvesztél?

Kihagy egy ütemet a szívem, az ujjperceimet vakarom.

– Igen – suttogom.

– Akkor te vagy az. A szavamat adom, hogy te vagy az.

– De…

– Biztosítalak arról, nincs senki más, akinek aranyszínű a bőre, és ragyog, akár a nap – jelenti ki dallamosan kacagva. – Még egy dal is született az aznap éjszakai csatáról, amikor eltűntél – egy versszak téged is megemlít, bár már csak mi énekeljük.

Elakad a lélegzetem, a szemöldökömet ráncolom, amikor megköszörüli a torkát. Énekelni kezd, mély hangja betölti a levegőt, mint egy éjféli szonett, amit csak a csillagoknak szánnak.

Ekkor sötétségbe borult Bryol,

de nem csak az éjszaka miatt.

Jött egy zsarnok, hogy megverjen, egy hadsereg, hogy szétzúzzon.

A város megcsonkítva, romokban hevert.

És bár reggelre kelve eljött a hajnal,

Magával hozta a szörnyű igazságot.

A mi kis napsugarunknak nyoma veszett.

Turley arany leánya eltűnt, mintha a föld nyelte volna el.

A dalszöveg utolsó strófája megtapad a fülemben, és visszhangzik a csendben, kitölti az űrt dobogó szívemben.

– Bryol… – hallom a saját hangomat, bár mintha nagyon távolról érkezne, és a koponyámban visszhangozna. – A város, ahol éltünk.

Az volt az otthonom.

Nenet bólint, finom hajszálai megcsillannak a levegőben, talán el is repülnének, ha nem kapcsolódnának a koponyájához.

– Nagyon fiatal voltál, amikor az összetűzés történt, és eltűntél, Lyäri. Mire emlékszel?

– Nem sokra – ismerem be halkan, még mindig az ujjaimat kaparászva. – De erre emlékszem.

A macskaköves utcákat beborította az éj sötétje. A repedéseket törmelék fedte, és botladozó lépteket hallottam. Az ablakok betörtek, és az üvegdarabok csillogó csillagokként borították a földet. A nádtetők lángba borultak, mint az égő haj, a tűz szétterült a szalmán, és a falakat nyaldosta.

Emlékszem a sikoltozásra. Becsapódások és robbanások lángoltak az utcán, a törmelék csillogó esőként hullt az égből. Emlékszem, hogy összebújtam az utca többi gyerekével, éreztem a félelem ízét, és olyan sűrű volt a levegőben a varázslatos bizsergés, hogy elállt tőle a lélegzetem. Most is összeszorul a torkom, mint akkor, és esküszöm, szinte érzem a füst és a cserzett bőr ízét.

Nenet szeméből még mindig ugyanaz a szomorúság sugárzik.

– Te vagy az arany lány, aki eltűnt… és végül visszatért hozzánk.

Erősen a tenyerembe mélyesztem a körmömet. Lereszelem és lekaparom a ragadós aranydarabokat, és ökölbe szorított kezemben tartom, hogy a jelen realitásában maradjak.

– Tehát… hol voltál? – kérdezi, és bár leplezni próbálja, látom, hogy kétségbeesetten tudni szeretné.

Leengedem a kezem, és apró aranypelyhek potyognak a padlóra.

– Oreában – válaszolom rekedten. – Oreában voltam.

Kikerekedik a szeme. Egy pillanatig kétkedő hitetlenkedéssel bámul rám.

– Oreában? De… hogyan?

Megrázom a fejem. Annyiszor feltettem magamnak ezt a kérdést, hogy úgy érzem, nincs is rá magyarázat. Így van ez bizonyos kérdésekkel – a megfoghatatlan igazságokkal. Néha csak kérdezünk és kérdezünk, de nincs válasz, legalábbis kielégítő. Ez hatalmas űrt hagy maga után, amely örökké gyötör minket a megoldatlan kérdésekkel, és soha nem jutunk előbbre, csak a kérdésig.

– Nem tudom.

– Sokan kutattak utánad. Nyomtalanul eltűntél. Halottnak nyilvánítottak.

Olyan érzés, mintha valaki a nyakamra lépne a sarkával, és kiszorítaná belőlem a levegőt.

– És a családom…?

Nem vagyok képes kimondani. Nem bírom befejezni. De úgy tűnik, Nenet pontosan tudja, mit akarok kérdezni. Még több szánalommal telik meg az arckifejezése, megrázza a fejét, és ezzel megerősíti azt, amit eddig is gondoltam, mégis valamiért könnyekkel telik meg a szemem.

Engem halottá nyilvánítottak, de ők tényleg meghaltak.

A szüleim aznap éjjel meghaltak Bryolban, és mindössze néhány szegényes emlékem és üres, megválaszolatlan kérdésem maradt róluk.

A szívem megtelik szomorúsággal, visszhangzik a mellkasomban, és morajlik bennem. Árva vagyok, és meg kell tanulnom, hogy most már együtt éljek ezzel. Most, hogy biztosan tudom, tényleg nincs családom, és soha nem válhatnak valóra
a családegyesítésről szőtt gyerekkori álmaim… magányos hangot hagy maga után, amely ott visszhangzik kiüresedett részeimben.

Meg sem hallom a mozdulatot, de Nenet hirtelen megragadja a kezemet, és bőrömről a rászáradt arany nekinyomódik a tenyerének.

– Most itt vagy, Lady Auren. A mi új, törött szárnyú madarunk hazatért. – Végigsiklik a pántlikákon a tekintete, amelyek függönyként takarják a hátamat. – Az utolsó Turley visszatért hozzánk, mint az aranyos hajnal.

Egyáltalán nem érzem magam hajnalnak. Inkább úgy érzem, mintha elsötétült volna a horizontom.

Elválasztottak Slade-től. A családom halott. Ismeretlen helyen vagyok, és ismeretlen emberek vesznek körül.

– Tehát te tényleg tüngus vagy – mondom, homályos elmémnek szüksége van arra, hogy hangosan kimondja. – Te tüngus vagy, és ez tényleg Annwyn?

Nenet felkacag, mintha még soha nem hallott volna ilyen ostoba kérdést.

– Természetesen tüngus vagyok, és ez itt magától értetődően Annwyn. Az égből hullottál alá. Mit gondoltál, hová visznek az istennők?

Nagyot nyelek. Hunyorgok. Újra teljes erővel rám tör a szédülés, és megingok.

– Azt hiszem, újra le kell feküdnöm…

Nenet arckifejezése azonnal elszomorodik.

– Ó, nézzenek csak oda! Én csak egy vén tüngus vagyok, akit túlságosan elragad, hogy beszélhet Lyärivel. – Meglapogatja a kézfejemet. – Aludj egy jó nagyot, hogy összeszedd magad! Akkor a legjobb a pihenés, ha mélyen alszol – szavalja, és elindul. – Sokkal jobban érzed majd magad, ha pihentél az utazás után. Pihenj csak, Lady Auren!

Még egyszer, utoljára rám mosolyog, megemeli a szoknyáját, belép a nyílásba a padlón, és lemegy a létrán. Még felnyúl, bezárja maga mögött a csapóajtót, és újra egyedül maradok.

Szédeleg a fejem, hátravetem magam az ágyon. Belesüppedek a matracba, és bebújok a takaró alá, mintha az meg tudna védeni. Mintha megfékezhetné lázongó gondolataimat.

Annwynban vagyok.

Végül, húsz év után itt vagyok. Elkezdem megválaszolni a kérdéseket, amelyek évtizedek óta gyötörnek, és nem tudom biztosan, hogyan kéne éreznem. Hogyan dolgozzam fel. Nyugtalanító érzés, ha valaki mástól tudod meg, ki vagy valójában. Rá kell jönnöm, hogyan lehet összhangba hozni azt, akinek én hittem magam, azzal, akinek ők gondolnak.

Ha Slade most itt lenne, nem érezném magam ilyen kényelmetlenül. Ilyen szétesettnek. Ő mindig megtalálta a módját, hogy emlékeztessen arra, ki vagyok a lelkem mélyén. Hogy a saját lényegemet tudjam adni. Vagy talán ő maga az én középpontom. Talán ezért vagyok nélküle bizonytalan.

Elválasztottak minket, mintha kirostáltak volna. Lyukakat szúrtak belém, amiken keresztül kiszáradok, pedig semmi mást nem akarok, mint belemerülni. Hagyni, hogy felvidítson a jelenléte.

A Királyi Dispután azt hittem, meghalok. Azt hittem, soha többé nem látom. És aztán eljött. Eljött értem, ahogyan mindig is ígérte, és az a gonosztevő volt, akire szükségem volt. Gyilkolt értem, szétszakította Oreát, és mindent megtett, hogy biztonságban legyek.

Nem akarok mást, csak visszajutni hozzá. Annwyn hívogat engem, amióta csak elraboltak innen, de most, hogy visszatértem, ugyanolyan elveszettnek érzem magam, mint mindig. Mert rájöttem, hogy Slade-del, és csak vele leszek igazán otthon.

Annyira szeretem, hogy az túlmutat a szív határain, fájdalmat érzek, nem vagyok teljes, és gyászolok, amíg rám nem talál.

És meg fog találni.

Most lehunyom a szemem, rá gondolok, és a tudatalattim kinyújtja gyengéd ujjait. Talán valahol Oreában ő is épp behunyja a szemét. Talán érzi a vonzásomat, és találkozunk az álmainkban. És talán legalább ott egy kis időre otthon lehetünk.

Mert rájöttem, hogy ő az én új otthonom.

•

Amikor legközelebb felébredek, a bedeszkázott ablak résein át látom, hogy sötét van odakint. Mélyen és jó soká alhattam, mert eltűnt a tálca az étellel, és helyette egy halom összehajtogatott ruhát találok az asztalon. Van még egy vödör víz a padlón, a szélén két gondosan összetekert törülköző és alájuk bedugva egy darabka szappan.

Amikor felállok, a pántlikáim lecsúsznak mögöttem.

Meghökkentő látvány. Mintha csak álmodtam volna a visszatérésüket, és arra számítottam volna, hogy újra eltűnnek, mire felébredek. De itt vannak, érzem megnyugtató, ismerős súlyukat a hátamon.

Feléjük nyújtom a kezem, hogy érezzem őket, egész hosszában végigsimítom a finom anyagot. Talán nem tudom őket mozgatni, de hogy egyáltalán ott vannak a gerincem mentén, és a bőrömhöz érnek… nem gondoltam, hogy még egyszer átélhetem ezt.

Elönt a szégyen, ha arra gondolok, korábban mennyire irtóztam tőlük, mennyire zavart a jelenlétük. Ők a részeim – ők én vagyok –, és most, hogy kaptam egy második esélyt, és újra egész vagyok, többé nem tekintem őket magától értetődőnek. És ki tudja, talán végül meghallgatnak az istennők. Talán ha elég türelmes vagyok, életet lehelnek beléjük, és még egyszer megmozdítják őket.

Leveszem a szürke, csuklyás ruhát – örömmel megszabadulok a szúrós Királyi Disputa-köpönyegtől. Fogom a törülközőt, a vödröt és a szappant, és a legjobb tudásom szerint megmosakszom, vacogok a hideg víztől, miközben ledörzsölöm magamról a koszt és a rám száradt, aranyszínű vért.

Mosakodás után megszárítkozom a másik törülközővel.
A számomra otthagyott ruhák anyaga minden általam Oreában megismert szövetnél finomabb. Mintha egyszerre lenne selyemből és bársonyból, holott egyik sem. Egészen halványszürke, csupán egy apró árnyalatnyi kéket varrtak a szegélyére és az ingvállára finom szálakkal, alul egy kissé kopott, és pár centivel rövidebb a kelleténél. De a ruha hátul elég laza és mélyen kivágott, így kényelmes a pántlikáknak, könnyedén leomolhatnak, és élvezem az érzést, ahogy végigcsúsznak a padlón.

Nincs cipőm, de úgyis szívesebben hagyom szabadon a lábfejemet. Még mindig érzékeny, oldalt még mindig enyhén hámlik, de már sokat javult. Egy hajkefét is felfedezek az asztalon, így megfésülöm kusza hajkoronámat, aztán lazán copfba fonom.

De ezeknek a mozdulatoknak az elvégzése sem tudja enyhíteni a gyomromat összepréselő szorongást. Nem szeretek ezen a padláson tartózkodni, a pókhálók között, ebben a rendetlenségben, a bedeszkázott ablakokkal. Nincs ínyemre, hogy nem tudom pontosan, hol, vagy kivel vagyok. Tovább rontja a helyzetet, hogy még mindig úgy érzem, a Királyi Disputa teljesen kizsigerelt, a varázserőm hiánya lomhává és sebezhetővé tesz.

Égek a vágytól, hogy sietve távozzak. Mielőbb vissza akarok térni a földet érésem helyszínére. Látni akarom, vajon létrehozott-e Slade egy újabb hasadékot, hogy megtaláljon. Minden idegszálam arra ösztönöz, hogy menjek – hogy újra együtt legyek vele. Minden porcikám hevesen vágyakozik utána.

Mi van, ha ott áll azon a mezőn, és nem is sejti, hol vagyok? Ki tudja, hány óra telhetett el, amióta elájultam? Mi van, ha megsérült? És ha újra megnyitotta a hasadékot, de annyira kimerült a varázsereje, hogy szüksége van rám?

El kell jutnom hozzá.

Sietve szedem a lábam, odamegyek a padlóba mélyesztett csapóajtóhoz és felnyitom. Lekukkantok, de csak egy keskeny létrát látok a félhomályban. Leereszkedem, tapogatózva keresem a kiutat a padlásról.

A létra aljára érve megfordulok, és felfedezem, hogy egy kis szekrényben vagyok, közvetlenül előttem felakasztott kabátok és ruhák lógnak. Félre kell tolnom őket, hogy kijussak, és amint kilépek, a ruhák nyomban visszakerülnek a helyükre, és újra eltakarják a padlásfeljárót. Belebotlok néhány jókora csizmába a földön, de megkapaszkodom közvetlenül előttem az ajtóban. Kinyitom, rövid előszobában találom magam, és a sarok felől szivárgó fény nyomába eredek. Egy nappalinak látszó helyiségbe lépek, halvány falikarok világítják meg, látni engedik a szép, világoskék falakat és a kihűlt kandalló körül a hangulatos bútorokat.

Kicsi, de tiszta szoba, az elülső ablakokat vastag függönyök takarják. Meglátok egy mosdóra nyíló ajtót, odaszaladok, és gyorsan elvégzem a dolgomat. Miután végeztem, megpillantom magam a tükörben, és látom a stressz nyomait a szemem körül.

Visszamegyek a nappaliba, és megdermedek. A szoba másik végéből, a kandallótól jobbra található ajtón keresztül tompa hangokat hallok. Lábujjhegyen osonok oda, elhaladok az asztal körül álló, párnázott székek mellett, és közvetlenül az ajtó előtt megállok. Óvatosan az ajtóhoz érintem a fülemet és hallgatózni próbálok. De mindhiába, nem tudom kivenni a szavakat. Csupán halkan zümmögő hangokat hallok, csak annyit állapítok meg, hogy női hangok.

Tétovázok, de a hallgatózásomat félbeszakítja egy légáramlattal váratlanul kinyíló ajtó, hátrahőkölök, és a gyógyító hirtelen megáll előttem.

– Ó! – kiált fel Estelia, és a szívére szorítja a kezét. – Lady Auren. Nem számítottam rá, hogy ilyen korán felébredsz.

Átlesek a válla fölött, látom mögötte a nagy konyhát. Fából készült szekrények és polcok szegélyezik a sárga falakat, a mosogató mellett edények rendezett halma áll, és a pulton fűszertartók sorakoznak. Akárcsak a nappaliban, a mosogató fölötti ablak itt is zárva van, vastag, virágos függöny takarja az üveget, így a külvilág egyetlen szelete sem látható.

A helyiség közepét széles pult foglalja el, a megvilágításáról egy kancsóban ugyanolyan kék virág gondoskodik, mint amilyenek azon a mezőn nőttek. Finom világosságot árasztanak, segítenek fénybe borítani a helyiséget, és megnyugtató színükkel mindent beburkolnak. Nenet mellett egy férfi foglal helyet, mindketten italt szorongatnak a kezükben, amelyből narancssárga gőzök szállnak fel kanyarogva.

Nenet gyakorlatilag felpattan, amikor észrevesz.

– Úrnőm, korán felkeltél! Még fél óra van napfelkeltéig. Kialudtad magad?

Megállapodik a tekintetem az ismeretlen férfin. Rövid haja kéknek tűnik a virágok fényében, de gyanítom, hogy valószínűleg fakószőke. Konyharuhát vetett át a vállán, erőteljes dereka köré kötényt kötött, de az arca kedvesnek tűnik, és kíváncsi a tekintete.

– Nagyon kipihentnek érzem magam – válaszolok Nenetnek, és visszanézek rá.

Mindhárman összenéznek, az a határozott benyomásom, hogy az egymással váltott, elmormolt szavak rólam szóltak.

– Biztosan éhes vagy – szólal meg Estelia, és megtöri a kínos csendet. – Gyere be, hadd etessünk meg!

A férfi ezt jelnek veszi, feláll és betessékel.

– Thursil vagyok. Nenet a nagyanyám – mutatkozik be, és kihúz nekem egy magas széket a pult mellett. Most, hogy mondja, látom a hasonló családi vonásokat. Ugyanolyan szürke a szeme. – Megtiszteltetés, Lady Auren.

Nem tudom, mit mondjak erre. Kényelmetlenül érzem magam, és gyanakvóvá tesz mélységes hódolatuk. Ráadásul be vagyok sózva, hogy visszamehessek a mezőre, de napkelte után magabiztosabban merészkedek ki ezen az idegen helyen, ha megnézhetem, megújult-e az arany érintésem.

Bólintok, leülök a felajánlott székre és emlékeztetem magam, hogy annyi aranyba burkolózzak, amennyibe csak tudok, hogy mindig legyen nálam bőven. Arra az esetre, ha napnyugta után szükségem lenne rá. A szék alsó fokára támasztom a talpamat, és igyekszem leplezni az aggodalmamat.

– Mit hozhatok neked? – kérdezi a tüngus férfi. – Egy órával ezelőtt teljesen feltöltöttük a készleteket, szóval szinte minden van a konyhánkban.

– Az én konyhámban, Thursil – mondja affektálón Estelia.

Thursil mosolyt villant rá.

– Persze, de mindketten tudjuk, hogy én többet vagyok itt, mint te, szerelmem. Te sütöd a péksüteményeket és foglalkozol az ügyfelekkel, de én főzök és én állok állandóan a tűzhely mellett.

Estelia a szemét forgatja és rám néz.

– Csak mert egy nap leült az én asztalomhoz, és közölte, hogy szörnyű a ragum, és megesküdött, hogy ő jobbat főz. Tehát rábírtam, hogy bizonyítsa be.

– És? – buzdítja a férfi széles vigyorral.

– És… elég elfogadható volt – szipákol Estelia.

Thursil nevetve rám néz.

– Jobb. A szó, amit keres, hogy jobb volt. Kénytelen volt engem alkalmazni.

Belső feszültségem ellenére önkéntelenül elmosolyodom. Lehetetlen nem mosolyogni – ragályos a tréfálkozásuk és a nyilvánvaló egymás iránti törődésük.

– És most nézz csak ránk! – mondja a lánynak, és széles mosollyal felvonja szőke szemöldökét. – Bejutottam a konyhádba és a bugyidba.

Estelia nevetősen összehúzza a szemét, és megfenyegeti a mutatóujjával.

– Vigyázz a szádra, Thursil Tern, különben gondoskodom róla, hogy jó ideig ne juss be újra egyikbe se!

Thursil jóindulatúan felnevet, gödröcskék jelennek meg az arcán, melyek kisfiús külsőt kölcsönöznek neki, aztán puszit nyom Estelia narancsszínű arcára.

– Persze, szerelmem.

Nenet a szemét forgatja és rám néz.

– Hallgasd csak a párocskát! Nevetségesen szerelmesek. Egy kicsit visszataszító, nem?

Könnyedén felnevetek, de egy kicsit el is szomorodom. Slade hiányától éles fájdalom hasít a szívembe.

– Nem tartod sokra a szerelmet? – kérdezem.

– Inkább a kéjvágyat kedvelem – válaszolja az idős tüngus szókimondóan.

Önkéntelenül felhorkanok.

– Ne is foglalkozz a nagyanyámmal! – jegyzi meg Thursil, és összeüti a tenyerét. – Most pedig lakassunk jól téged! Mit szeretnél, hölgyem? Tegnapról van friss kenyér, vagy ha jobban szeretnéd, felvágok neked gyümölcsöt vagy összeütök egy tortát…

Megrázom a fejem.

– Nagyra értékelem, de igazán vissza kell mennem a mezőre, ahol… földet értem.

Mind a hárman tágra nyílt szemmel merednek rám, és ugyanaz a félelem árad a tekintetükből, amit a mezőn összegyűlt tüngusokon láttam. Kínos csend telepszik ránk, akár egy rossz helyen elszakadt ruha keltette zavar.

Senki nem szólal meg, ezért noszogatom őket.

– Megmutatná valaki az utat?

– Ó, Lady Auren, nem érted – szólal meg Estelia, és már-már gyászos arckifejezéssel megrázza a fejét. – Semmiképp sem mehetsz vissza arra a mezőre.

9. FEJEZET

AUREN

Ráncba szalad a homlokom, lassacskán elhatalmasodik rajtam az aggodalom. Megmerevedik a testem, megfeszülnek az izmaim. Bizonytalan vagyok. Határozatlan. Nem tudom, bízhatok-e ezekben az emberekben.

– Miért nem mehetek vissza a mezőre? – kérdezem óvatosan.

– Nem érti – motyogja Thursil, és jelentőségteljes pillantást vet Nenetre. – Nem tud semmit…

Kihúzom magam.

– Mit nem tudok?

– Nem mehetsz ki – mondja Estelia. – Nem biztonságos.

Nem mehetek ki.

Nem biztonságos.

Midasz szavai visszhangoznak a fülemben, és nyomban feláll a szőr a hátamon. Hátranyúlok, megragadom és az ölembe húzom a pántlikáimat. Emlékeztetnek arra, hogy ki vagyok. És ki nem vagyok.

Megkeményedik a tekintetem.

– Évekig hallgattam ugyanezeket a szavakat. Kalitkában tartottak az állítólagos biztonságom érdekében, pedig valójában a kontrollról szólt az egész. Tehát tudjátok meg – soha többé nem engedem meg senkinek, hogy fogva tartson, mindegy, milyen okból!

Estelia borostyánszínű szeme tágra nyílik a meglepetéstől, és azonnal bocsánatkéréssel telik meg.

– Sajnálom, Lady Auren, én nem úgy értettem… én csak azt akarom, hogy óvatos légy. Ha rájönnek, ki vagy, akkor elvisznek.

– Miről beszélsz? – A hideg futkos a hátamon.

– Geisel Saira Turley városa. Ide érkezett meg, és itt élt, mielőtt hercegnő lett. Ezért az itt élők többsége még mindig lojalista, és megbízhatsz bennünk – mert az ittléted valóban válasz az imáinkra.

– Jól van…

Egy sűrű, fekete hajtincset gyűr hegyes füle mögé, és aggodalmasan néz rám.

– De amikor leestél, kiöblösödött az ég. Mintha… széthasadt volna. Különös volt. Az érkezésed tényét a legtöbbünk elhallgatja, de lehetséges, hogy nem csak olyanok látták, akik a mezőn voltak, vagy hogy valaki elkotyogja olyasvalaki előtt, aki nem lojalista, és az nem volna jó.

– Miért?

Mélyen belém fúrja súlyos, borostyánszín tekintetét.

– Mert mi ugyan hűségesek vagyunk a Turley-khez, de Annwynban nagyon sokan nem azok.

Ahogyan mindezt mondja, az olyan érzést kelt bennem, mintha valaki a gyomorfalamat kapargatná, és eluralkodik bennem az aggodalom.

– Vannak tüngusok, akik nem szeretik a Turley-ket? – kérdezem vontatottan, próbálom felfogni, mire céloz.

– Egyesek gyűlölni fognak téged. Ellenségnek tekintenek, akit ki kell iktatni, mert hazugságokkal etették őket a családodról. Mások pedig teljesen elfeledkeztek rólatok. A monarchia gondoskodott arról, hogy kitörölje a családodat a történelemből, és jelentéktelennek tüntesse fel a vérvonaladat. De Annwyn megosztott. – Összefonja a karját maga előtt, nekidől a hatalmas, kristálycsapokkal keretezett mosogatónak.

– Több száz év telt el, mióta utoljára egy Turley ült a trónon, de mi, lojalisták emlékszünk. Hiszünk abban, ahogyan akkor mentek a dolgok. Egész Annwynban béke honolt, az országunk és a varázserőnk virágzott. Amikor Saira eljött, véget vetett a háborúnak. Összehozta a tüngusokat. Sokan emlékszünk az aranykorra, amely eljött, mikor az ő fején volt a korona.

Összevonom a szemöldököm. Ez jól hangzik, tehát nem tudom, miért lennének egyesek a Turley-k ellen. Nem értem, miért gyűlölnének engem.

– Pár évszázaddal ezelőtt megváltozott a trónutódlás, mert az egyik Turley nem akart uralkodni – folytatja Thursil. Felé fordítom a tekintetem, velem szemben a könyökére támaszkodik a pulton. – Egész Annwyn számára sokkoló volt, amikor új utódot koronáztak meg helyette. Azóta a Carrickek ülnek a trónon.

Ez a név a tudatom mélyén motoszkál, mint egy lefeslett szál a ruha ujján, amely a bőrömet csiklandozza.

– És Annwyn minden alkalommal egyre távolabb került attól, ahogy a dolgoknak menniük kellene, valahányszor egy új Carricket koronáztak királlyá – mondja Nenet, leül mellém, felveszi a bögréjét, és a hangjából árad a keserűség.

– Az volt a legrosszabb, amikor Tyminnor Carrick uralkodott – jegyzi meg Estelia.

Thursil megrázza a fejét.

– Nem tudom. Az unokája, Tyec egy kibaszott fenyegetés.

– Mitől annyira rosszak? – kérdezem óvatosan.

– Mindenkit pokolian megadóztatnak – magyarázza Thursil. – Minden évben kivéreztetnek minket, és egyre többet kell küzdenünk a megélhetésért. A varázserővel rendelkező tüngusokat a királyság szolgálatába kényszerítik. Királyi gárdisták özönlik el a városainkat.

– De amit Tyminnor művelt, az még rosszabb volt – vitatkozik Estelia. – Ő volt az, aki elterjesztette az oreaiakkal szembeni gyűlöletet. Felszólította a tüngusokat, hogy térjenek vissza Annwynba, közben családokat szakított el egymástól. Elérte, hogy egyesek gyűlöljék és alsóbbrendűnek tartsák az oreaiakat. De azzal tette tönkre igazán Annwynt, amikor megparancsolta a híd lerombolását.

Kikerekedik a szemem.

– Lemuria hídját?

– Pontosan azt – bólogat. – És Annwyn azóta sorvad.

– Hogy érted ezt?

– Terméketlen a föld, ahol a híd állt.

Megvonja a vállát.

– Soha nem láttam a saját szememmel, de sokat hallottam róla. Azt mondják, szikes lett és megrepedezett a talaj, és pusztulás ömlik ki belőle. Nem nő ott semmi. Hamu borítja, mindegy, mennyi eső esik, hogy elmossa.