Vass Norbert

Kappanfölde

– részlet –

KALLIGRAM
2024

A kötet megírása idején a szerző a Nemzeti Kulturális Alap alkotói támogatásában részesült.

A mű néhány fejezete a Nemzetközi Visegrádi Alap támogatásával, a szerző Pozsonyban töltött irodalmi rezidenciája alkalmával készült.

A kötet írása során a szerző a Petőfi Kulturális Ügynökség Írórezidencia programjának a vendége volt Marosvásárhelyen.

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Vass Norbert, 2024
ISBN 978 963 468 527 2

Nem égtek se tüzek, se villanyok, diólécek mögé bújtak a vakablakok, bedőlt ólak mélyén henyélt a konok homály. Nem nyikorogtak a riglik a kiskapukon, mivel nem volt, ki nyikorogjon velük. Kiürültek a dűlők és az udvarok, a temetőben viszont nap nap után megannyi lélek összekarambolozott. Föl se vették ilyenkor a holtak az olvasószemüveget, behunyt szemmel folytatták inkább az Amerikából jöttemet.

A hajdan itt éltek közül némelyik a nagy vízen túlra költözött. Másokból Horvátban lettek jachtsofőr kránicok, Fonyódon kidobók, déli parti diszkótulajdonosok, netalán hekksütő kisiparosok. Vagy pedig az osztrák határnál Kellnerinek és Hausmeisterok.

Sok lett utánuk az eladó telek, annak a kevés lakónak meg, aki maradt, nyomós oka volt, és feladata. Az a kevés álló éjjel kazah klipadót hallgatott. Az a kevés jobb híján magában snapszlizott. Az a kevés zsíros pasztörizált tejet szopogatott, hátha attól kifehéredik kicsit az égen a korom.

Valaha szekérnyi pénzen váltották meg az itteni jobbágyok a robotjukat, és bérelt földeken kezdtek dohányt termeszteni. Füstöltek rendesen, futott a szekér nekik. Mígnem akkora füst ülte meg a környező dombokat, hogy nem látszott a horhosról se templom, se kappantelep, se a Balaton. Le kellett a pöfékelést állítani, mert a látási viszonyok okán egyre többször tolatott a tóba Lellénél a Family Frost-os kocsi. Ilyenkor pirosra színezték az öböl vizét a kiolvadt eperfagylaltadagok, és megfestették tüskéiket a stégnél a panírozott dinoszauruszok.

Így nem maradhatott. Zsinatra gyűltek emiatt a puhos gróf urak meg a snüsszöző kanonokok. Ütőképes helyettesítőszert kívántak rendszeresíteni, amivel letörik egyfelől a dohányüzletet, másrészt magukhoz édesgetik a maradék népeket. Nem tudni már, melyik nobilitásnak ötlött eszébe a hidroxi-vajsavakhoz tartozó szerves vegyület, valamint a forradalmi gondolat, hogy be kéne ginázni a tartós tejet. Ehhez pasztörizálóüzemmé alakították előbb az alvégi Welzersheim-birtokot, hogy aztán a bolygókeverő kádban kristályos porral elegyíthessék a hőkezelt tejet.

Olyan jól sikerült a kieszelt művelet, hogy elszédült idénymunkás és paraszt, akár a vígra herélt kakas. Bódult lett erdőkerülő és távolsági sofőr, táncra perdült, ha a főzetbe nyalt, a morcos ecsenyi menyecske is, és hát szoprán szólamot kezdtek kukorékolni a völgyben a kappanok. Sőt.

Aki követte a Kossuthon a körkapcsolásokat, tisztában lehetett vele, hogy a kéményen kihúzó égésanyag begöndörítette a rádióhullámokat. A különös oltótól a tej matt meg sűrű lett, és megaludt a pasztörizálást követően is.

Koccintottak vele a Zichyek meg az Esterházyak, aztán meg bőgették a postakocsiúton a driftelő hintóikat. Mindenki rászokott, aki meg nem, az menekült, ahogy tudott. Aki itt ragadt, annak komája lett a sűrű csönd. Csak a snapszlizás segített valamelyest, na meg a kazah klipadón elhangzó táncdalok.

Frissmise

Sötét volt az ég, mint egy üres pocak a reverenda alatt. Rossz arcú démonok dézsmálták meg a holdat a minap, és szinkópában böfögték azóta föl a cikcakkos kráterokat. Álmatlan éjszaka volt. Végenincs, cudar. Didergett a löszös kőre simuló barna talaj, vacogtak a szottyos orrú bárányfellegek, a nádas lúdbőrözött, és egymásnak koccant a kőkereszten Krisztus urunk mindahány őrlőfoga.

Hintáztatta a tölgyest az éhes őszi szél, és gyomorkorgásnak lehetett hallani, ahogy ropogtak a gyönge fák ágai. Sár ülte meg a régi postakocsiutat, és vaksin pislogtak az avarba vackolt tacsli fülű nyulak.

Úgy izzott a feketeségben a nagylóki kölcsöntiszteletes biciklijének elülső reflektora, ahogy szagos misék végén ragyog a fölmutatott eucharisztia. Fénytelen volt viszont a kölcsöntiszteletesnek mind a két szeme. Az arca meg bágyatag, mintha vérét vették volna a babodi vámpírok.

Lassan caplatott, és biztos volt benne már, hogy nem kellett volna Andocsnál a földútnak fordulnia. Mert megeshet ugyan, hogy a zarándokoknak egyszerűbb erre kerülniük, csakhogy nekik nem kell misebort, ostyát meg füstölőt a hátukon cipelniük, a csomagtartókosárba meg ráadásképp zsinat szerinti kazulát gyűrniük.

A kölcsöntiszteletes hozta magával mindezeket, és a meredek kaptatók miatt tolni volt kénytelen a járgányt egy ideje, ráadásul kopogott a szeme, hiszen egy falatot se evett azóta, hogy Nagylókról útnak eredt. Mióta elbontották a vasúti szárnyvonalat, az alvégig nem vitt más, csak erdei utak. Akadt hepehupásabb meg tekervényes-lankás változat, az aszfalt ugyanis, amin jöttek-mentek a körjáratok és a Family Frost-os kocsik, a pasztörizálóüzemtől errefele erősen megkopott. Kátyúkkal volt tele, és vakondokok kukkantottak ki néhanap a nyílásaikon.

Éles szemű baglyok huhogták körül a kölcsöntiszteletest, és pápaszemes puckok ástak alatta alagutat. Meglepődtek a tanult éjjeli madarak, hogy nem sikerül a parókiára bejutnia, és meglepődtek a pallérozott puckok is, hogy a zár nyelve mozdulatlan marad. Elvégre a teszetosza sekrestyés rossz kulcsot másoltatott, és hagyott a megbeszéltek szerint a lábtörlő alatt. Mást nemigen tudott tehát a kitikkadt kölcsöntiszteletes, a küszöbre kuporodni csak, és várni, míg a szél elül, és várni, míg fölkel majd a nap.

Amint az első fénysugár a harmatos hajnali égre szaladt, akkor fölült, nyújtózkodott, hálát adott, és minden feleslegeset az ajtaja előtt hagyott. Nyeregbe szállt, hogy míg a Groszcsekné fogadójához nem ér, meg se áll.

Nyihogtak mögötte a Welzersheim grófék szalmacsomókkal kitömött hátaslovai, hogy mit keres itt, és széplányok táncolták körül a nyomot, amit a kerékpárja hagyott. Nem sok jót jelentett az ilyesmi errefele, de ő nem hallotta, nem látta, így hát nem is foglalkozott vele. Másra nem bazírozott, legyen csak reggelire pár falat cukros kenyere.

Korán volt, fecske nem szállta át még a tavat, ilyenkor a Groszcsekné javában szundított. Tudta ezt hírből a kölcsöntiszteletes, ezért hosszan csöngetett, hogy sikerüljön felköltenie. Nemigen akadtak különben a fogadónak hajnaltájt vendégei, el is akarta a megébredt tulajdonos a papot hajtani, hogy akkor lássa ilyen hamar órán itt megint, mikor a kút fenekét, de mivel amaz mozdulatlan maradt, akár káva alatt a víz színe, ellenben jámborul harapnivalóért esedezett, megenyhült a Groszcsekné szíve. Ajtót nyitott.

Álmosak voltak a szemei, és a kialvatlan kölcsöntiszteletest aludttejjel szolgálta ki. Szabadkozott. És örvendett, hogy szentbeszédet lehet majd hallani az alvégen megint.

Hónapok óta nem kondult már meg a harang, holott volt azóta Mária-ünnep is. Morzsolták páran az olvasószemeket, és magukban mondták a Hozsanna-énekeket, de ennyi csak. Egy-két erdei lidérc meg annyira elszemtelenedett, hogy nemcsak a temetőnél bákászták az elhunytak szellemét, mint rendesen, de riogatni kezdték a Family Frost-os kocsit, egy nyár végi napon pedig úgy a templomkertbe rondított valamelyik, hogy meglenni se lehetett az udvaron egy ideig.

Olyasféle szag terjengett az alvég fölött, mintha lócitromba lépett volna a levegő. Érződött a bűz a horhoson meg pár közeli dombon is. Kifújták persze a katlanból a böjti szelek, csak hát nemigen tudta senki már, hogy ezután mi jöhet.

Nem is taposták egymás sarkát a kispapok, hogy jönnének helyettesíteni. Mígnem hagyta magát átkörösztöltetni a nagylóki tiszteletes. Kitanulta, hogyan kell a szentmisét tartani, mit kell a bűnöket bánóknak mondani, kölcsönadtak neki egy rózsafüzért meg egy kivasalt kazulát, és indulhatott. A bicikliláncait kellett már csak a nagy út előtt olajjal fölkennie.

A régi papnak máskülönben azért kellett az alvégről mennie, mert a nyenyec grammatikát bújta rendszeresen. Ráadásul hátulról előrefele. Álló nap valami elásott, vénséges gyűrűt keresett, az lett a raplija a szent liturgia helyett. Persze sosem lelte meg.

Kóbor kutyáknak adta a mártírok csontjait, és nem hatotta meg a Kisjézus csillogó kagylókba rajzolt gyerekkora, sem pedig a sok rokokó monstrancia. Jobb szerette az egyszerűbb dolgokat. Az örökmécset takarékra húzta le, nagybűnöst pedig nem oldozott föl sose.

A sótartójába ágbogas, égig érő fát faragott. A kacska szarvú kaszói csodaszarvas legelte róla a csillag alakú leveleket, a hold meg a nap lakott a lombjai között, de nem fabrikált rá Krisztus-alakot. Kezdetben könnyes szemmel kántálta még a passió állomásait, aztán eb költözött bele.

Kevéssel ezután egy bajszos püspök látogatta meg. Megittak hajnalig pár bögre pasztörizált tejet, és mire a horhos mögül az első sugár kibukott, sikerült a régi pappal megállapodniuk, hogy nem prédikál többé nyilvánosan. Inkább remetének áll ehelyett, a postacíme pedig nem más lesz, mint az ecsenyi rengeteg. Másnap nyoma veszett, mintha a föld kapta volna be, a parókián azonban nem rendezkedett. Minden ugyanúgy maradt, ahogy hagyta. Összevissza, szétszórva, elöl.

Végighallgatta a történetet a nagylóki kölcsöntiszteletes, de eszében volt közben, hogy a paplakhoz sürgősen kulcsot kell szereznie. Másképp esélye sincs hunyni egy kicsit, mielőtt először mond misét az új helyen.

A Groszcsekné azt mondta neki, hogy a teszetosza sekrestyés a templomnál ügyetlenkedik biztosan, úgyhogy praktikus lenne odagurulnia. Letörölte a nagylóki kölcsöntiszteletes a bajszot, amit az aludttej az arcán hagyott, a Groszcseknénak szép borravalót adott, hosszú szentbeszédeket ígért neki, ékeseket, vitt magával némi aludttejet, és indult megismerni a kétbalkezes templomszolgát meg az új szolgálati helyet.

A teszetosza sekrestyés a bejáratnál próbálta épp a keresztvetőt utántölteni, és mosogatószivaccsal itatta föl a kőedényből kilögybölt vizet, csakhogy nem volt tiszta neki, hogy a lecsöpögött szentelt folyadékról mit mond a teológia. Szárítsa-e meg vajon a szivacsot a napon? Az oltár virágaira kéne csavarnia? Netán az áldozókehely tisztogatására kellene inkább használnia?

Megörült, mikor meghallotta a zörgő sárvédő hangjait. Tisztában volt vele, hogy a Sátán nem jár biciklivel, és attól fogva egyértelmű lett neki, hogy tehát nem más érkezik, hanem a templom új ura. Hajbókolva köszönt, szórta magára a kereszteket, de mielőtt megindulhatott volna a dogmatikai disputa, türelmet intett a nagylóki kölcsöntiszteletes, hogy ráér az máskor is, fontos volna ugyanis a hosszú út után egy hunyásnyit aludnia.

Borús lett előbb, majd fölvidult a templomszolga szeme, mert megértette, hogy előző nap összekeverte a rábízott kulcsokat. A pasztörizálóüzem krétaraktáráét hagyta a parókia lábtörlője alatt, ami meg a zsebében maradt, bizonyára az nyitja akkor a paplakot. Keresztet rajzolt a sekrestyés homlokára a kölcsöntiszteletes, hogy derék krisztuskatona, a többit meg gondolta csak. Arra azért még rákérdezett, hogy mit játszott Győrben a Kraci, azzal kumni ment.

Úgy aludt a parókia sezlonyán, mint akit személyesen a szent király vágott négyfele. Ördögfiak visítottak a fejébe cukros álmokat, és a fokhagymagerezdek miatt, amiket a fülkagylóiba csempészett egy csintalan rémalak, nem hallotta meg a szertartásra hívó harangokat.

Hiába gyűlt tehát a horhos, az alvég meg a környező falvak java a templom padjaiba, a nagylóki kölcsöntiszteletes frissmiséje elmaradt. Áldás nélkül szivárogtak haza az emberek, mint már hosszú ideje. Úgy kacagtak a patások ezen, és dobogtak hozzá annyira, hogy a lármára magához tért a pap. Ásítva tántorgott ki a faliórából a kakukk, és fölismerte így a kölcsönatya, hogy hintára ültették pokolian, és mert rakoncátlankodó lelkeket parancsolt már rendre korábban is, tudta, mit kell lépnie.

A lukas disznókoponyával kezdte, ami a könyvespolcról, közvetlenül Szent Antal levelei mellől nézett farkasszemet vele. A régi papnak volt az bálványállata, és villogott a szemürege, mint biciklilámpa villog, ha zárlatos dinamó küld rossz áramot bele.

Csakhogy a kölcsöntiszteletes tüskebokorba küldte a csontban lakó szellemet. Volt ebben gyakorlata. A pajtásait meg seppegve hívta ki egy snapszlira, és hát egyik kanálfülű sem tudott erre nemet mondani, mert mégiscsak a kártya volt nekik a Biblia.

Megállapodtak, hogy aki győzni tud, annak bármilyen kívánsága lehet. Nyerítettek az ördögök, hogy őket zsugában senki nem veri meg. Azt nem tudhatták hiszen, hogy a nagylóki kölcsöntiszteletes jobban ismeri a cinkelt lapokat, mint az együttlátó evangéliumokat. Sorozatban hatszor mondta be az frisspap a hatvanhatot, a pirimókusok meg ámuldoztak csak. Esélyt se hagyott nekik a tisztelendő atya.

És hogy még inkább elaltassa a figyelmüket, aludttejjel kínálta vigaszdíjképp a megszeppent félelmeseket. Csalánnal szórta a bögréiket tele, és miután megitatta velük a savanykás-csípős főzetet, sót hintett a patások szemébe, aztán meg ahogy József mondta Máriának, Mária a szent fiának, a szent fia az ördögnek magának, úgy mondta a nagylóki kölcsöntiszteletes a köhögő ördögunokáknak, hogy tojjanak piros patkószeget, hogy fossanak lehetőleg perzselő tüzet, hogy köszvény üsse ki a lábukat meg a kezüket, és hogy míg Szent János baptista fejét meg nem lelik, addig ide nehogy visszajöjjenek.

Galoppíroztak a pokolfajzatok, ahogy a sánta patáiktól kitelt. Balázs püspök agarait küldte utánuk a snapszlista ifjúpap, aztán mákot szórt a küszöb elé, és azt kiabálta a felhők fele, hogy itt addig be nem jöhet egy fia szellem nem sok, annyi se, míg össze nem szedi ezeket a mákszemeket. És hát volt belőlük elég, azt nem kell mondani.

Azzal végzett. Elfogytak a parókia körül a kísértetek, ahogy tavaszra fogy el az égből a hímzett hópehely. Imádkozott a nagylóki kölcsöntiszteletes egy Úrangyalát csöndesen, magára vette a kazulát, ahogy zsinat írta elő, tisztességesen, a csomagtartókosarába pakolta a misebort, az ostyát, a füstölőt, kerékpárra kapott, és a templomhoz karikázott lendületesen.

A fonnyadtsárga falhoz támasztotta a biciklijét, belépett, térdet hajtott a padsorok között, keresztet vetett. A mutatóujját emelte a Mária-szobor fele, így köszönve meg neki a pompás lapokat a snapszliban, a kígyótipró asszony meg visszakacsintott rá jóindulatúan.

Az oltárig sétált a bordó márványlapon, a szentkép ólomüvegében megfésülködött komótosan, és a frizurája ettől a Welzersheim grófról mintázott mártíréhoz lett hasonlatos. És olyan ragyogón prédikált a templom kongó falainak, hogy a tejopál orgona mindahány sípjának elakadt attól a szava.

Jutka Persi szoprán combjai

Egy ilyen lánynak a diszkóban a helye, énekelte a Jutka Persi, és táncolt. Szerette a hangját kiereszteni. Vele fütyültek a seregélyek a villanyoszlopon, vele kukorékoltak a kappanok a föld alatt. Vasúti kurva volt különben, míg el nem bontották a nagylóki szárnyvonalat, aztán a Röpülj páva!-körben lett szoprán szólamvezető.

Szalmacsomóval dörgölte az arcát, hogy a szeplői ne látsszanak, hamiskás ábrázatához igazította a csélcsap hangokat. Ravasz volt, de annyira, hogy a Groszcsek vadász rókának nézte egyszer messziről. Szenteltvízben ázott a hálószobája polcán egy szálka, amit a dédanyja csent a Patkó betyár bitófájáról, száz évvel ezelőtt. Annak dudorászott teliholdkor, éjfelente, télen, és nem volt rajta olyankor, csak egy apró műnyuszt bunda meg egy vékony bugyi.

A szövetkezeti boltba is így járt bálabontási napokon, és mintás, drapp harisnyanadrággal ez volt rajta akkor is, amikor a Frigur kántor szívét lopta el… … …

A szerző köszönetet mond a sok-sok segítségért Cserna-Szabó Andrásnak, Kovács Bencének és Papp-Zakor Ilkának.

Tartalom

Frissmise

Jutka Persi szoprán combjai

Talált macska

Ikercipók

A kisujjnyi dzsinn

A sovány talpú róka

Négybe szelt sünmáj

Hatvanhat jégfelhő

Altató

Felhőzongora

Kancsal vakcsibék

Időn túli szabad

Kappanfölde

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Tóth-Czifra Júlia
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka Tibor
A borítón és a belívben Tóth György szobrai láthatók
Fotó Szepesi Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 527 2

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL