Borítószöveg

Amalfi, tengerpart, szikrázó napsütés és egy jóképű, bár mogorva olasz pasi... Kell ennél több?

„Hirtelen csak arra vágyott, hogy megcsókolja, ha másért nem, azért, hogy láthassa a reakcióját. Mert Lia igazából nem volt a típusa. Ő a csillogó, kifinomult, hűvös, visszafogott nőkhöz vonzódott... legalábbis idáig...”

Lia Bathurst már régóta Amalfiról és a homokos partot nyaldosó türkizkék hullámokról álmodott, de az álomban soha nem szerepelt, hogy az igazi apját is megismeri. Azt a férfit, akinek a létezéséről csupán pár héttel korábban szerzett tudomást. Most pedig, a lenyűgöző, rózsaszín villa kapuja előtt állva, azzal kellett szembesülnie, hogy az apja elviselhetetlen modorú – és elviselhetetlenül jóképű – üzletvezetője, Raphael Knight megtagadja tőle a belépést.

Miután egy régi fénykép bizonyítja Lia igazát, Raph elszántan igyekszik kideríteni, milyen hátsó szándék vezérli ezt lefegyverző mosolyú idegent. Ezért folyamatosan szemmel kell tartania...

Vajon lesz esély rá, hogy a nem csupán a napsütéstől izzó légkörben kialakul valami ebből a kényszerű közelségből? Valami, amit az olaszok úgy hívnak: amore?

„Ínycsiklandó olvasmány! Szinte éreztem a pezsgő ízét” – Teresa F. Morgan

„Tökéletes! Minden, amit egy nyári romantikus regénytől elvárhat az ember” – Annabel French

„Julie Caplin mindig magával ragad, akárhol játszódnak is a történetei... olyan, mint egy minden érzékszervet megmozgató romantikus lakoma, és úgy szikrázik, mint a legfinomabb pezsgő buborékjai” – Sarah Bennett

Fordította

H. Prikler Renáta

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Julie Caplin: A Villa with a View

One More Chapter a division of
HarperCollinsPublishers Ltd, 2024

Első kiadás

Copyright © Julie Caplin 2024

Magyar kiadás © Libri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © H. Prikler Renáta, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Buda Klaudia

ISBN 978-963-604-555-5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Michael Dohertynek (a Man-sziget
kereskedelmi igazgatójának),

és bájos feleségének, Kate-nek.

Legyen az életetek csupa napfény és szeretet.

Első fejezet

Azt mondják, a rossz dolgok mindig hármasával jönnek. Lia Bathurst jelenleg az ötödiknél tartott. Ismét megnyomta a durva kőfalba süllyesztett kaputelefon gombját, de másodszor is ugyanaz a személytelen, elutasító hang válaszolt.

– Ez magánlakás. Kérem, távozzon!

Elszorult a torka a kétségbeeséstől.

– Kérem, beszélni szeretnék Signor Salvatoréval! Az egész csak egy perc, nem több, ígérem. – Mindössze annyit akart közölni vele, hogy Mary Bathurst, lánykori nevén Harding küldte, aki biztosította, hogy Signor Salvatore fogadja. És ennek így is kellett volna lennie, hiszen ő csakis azért jött Olaszországba, hogy találkozzanak.

– Ha Signor Salvatoréval akar beszélni, akkor az üzleti tanácsadójától, Signor Knighttól kell időpontot kérnie.

Az ellenséges hang tulajdonosa bontotta a vonalat, amiből Lia csak egyetlen dologra következtethetett: próbálkozhat ő újra meg újra, mindig ugyanezt a választ fogja kapni – ha egyáltalán felveszik odabenn a kaputelefont.

Szakadj meg, gondolta, miközben a falhoz támaszkodva megtörölte verejtékben úszó homlokát. Pontosan azért van itt, Ernesto Salvatore lenyűgöző, ám bevehetetlen villája előtt, mert a rendkívül jóképű Mr. Knight már odahaza, Londonban sem mutatkozott segítőkésznek.

És most mi lesz? Több mint egy órán át kaptatott felfelé a harmincfokos hőségben ezen a meredek úton, amelyben több hajtűkanyar volt, mint Marge Simpson feltornyozott hajában. Kimondhatatlanul fájt a vádlija, a lábujjain ledörzsölődött a bőr, és a torka szárazabb volt a Halál Völgyénél is. Egy nála értelmesebb lény biztosan hozott volna magával legalább egy palack vizet, de amikor a Google-térképen megnézte, úgy tűnt, egy kőhajításnyira van csak a Villa Mimózától. És ez technikailag igaz volt, ha az ember varjúnak született. Amit nem vett figyelembe, az a húszszázalékos, aszfaltborítású emelkedő, amely tekervényesen haladt felfelé az Amalfi-partot szagélyező hegyoldalban.

Egy hangos sóhaj után még egyszer szemügyre vette a feltehetően igencsak terjedelmes birtokot rejtő, átláthatatlan kőfalat. Ostobaság volt arra számítani, hogy könnyen bejuthat. Gondolhatta volna, hogy Ernesto Salvatore otthonát a legjobb biztonsági rendszer védi. Ha ő ki tudta nyomozni az interneten, a rengeteg rajongója is megtehette. A fal, tetején az életveszélyes szögesdróttal, a végtelenségig húzódott a poros út mentén. A  birtok másik oldalán legfeljebb csak egy himalájai kecske tudta volna megmászni a csipkés sziklameredélyt. De ha nincs a tetején szögesdrót, Lia akkor sem tudott volna átmászni a falon. Főleg nem strandpapucsban, aminél alkalmatlanabb lábbelit nem is találhatott volna a kaptatón való gyalogláshoz.

Kifogyott az ötletekből.

A gondolat, hogy Olaszországba jöjjön, egészen jónak bizonyult addig, míg be nem lépett a barátja, Luca romhalmaznak is csak jóindulattal nevezhető stúdiólakásába, amely a tető repedésein keresztül kapta a napfényt, és ahol egy billegő, hepehupás kanapé jelentette az egyetlen fekhelyet. A parányi konyharész ugyancsak kétségbeejtő állapotban volt. Nehéz lett volna megmondani, hogy mikor látott utoljára fertőtlenítőt vagy tisztítószert a fürdőszoba, de Lia úgy saccolta, hogy legalább egy évtizede. Beleborzongott, ha arra gondolt, hogy az elkövetkező hetekben ez lesz az otthona.

Rá nem jellemző módon hagyta, hogy eluralkodjon rajta az önsajnálat. Hogy romolhatott el minden ilyen rövid idő alatt? Két héttel korábban még csupa öröm volt az élete. Aztán érvényesült a dominóelv, és minden összeomlott körülötte. Szipogva lehajolt, megdörzsölte sajgó lábujjait és a jobb lábán nőtt vízhólyagot. Az önfejűségéért csakis magát hibáztathatta, és idefenn még a telefonja sem működött, hogy legalább egy Ubert hívjon.

Sántikálva elindult lefelé, de néhány perc múlva meg kellett állnia. Fél térdre ereszkedett, a táskája mélyéről előhalászott egy zsebkendőt, és megpróbálta rátekerni a nagylábujjára, remélve, hogy enyhíti a fájdalmat. Már látta, milyen hosszú lesz a hazafelé vezető út ebben az angolok számára kibírhatatlan forróságban. Közben elhúzott mellette egy ütött-kopott Fiat, amelynek a sofőrje, Lewis Hamiltont túlszárnyalva, két keréken vette be a kanyart. A manőver kavicszáporral szórta meg Lia amúgy is fájós bokáját, és fullasztó köhögésrohamot kiváltó, hatalmas porfelhőt kavart. Amikor megpillantotta a sofőrt, egy pillanatra olyan érzése támadt, hogy látta már valahol. Még a szíve is meglódult, amikor a szélvédő mögött megvillant a kellemetlen emlékű, ragyogó kék szempár, de aztán a nagy hőség és a képzelete számlájára írta a dolgot. Ismét megtörölte az arcát, és miközben azon tűnődött, milyen látványt nyújthat, pöfögő hangra lett figyelmes. Egy kék színű Vespa közeledett felé. Annyira aranyosnak és olaszosnak találta, hogy kétségbeejtő állapota ellenére elmosolyodott. Legnagyobb meglepetésére a robogó lassított, és amikor odaért mellé, megállt. A vezetője kitámasztotta a lábával a járgányt, majd világosszőke fürtjeit kiszabadítva, levette a kerek bukósisakot. A fiú, huncut vigyorától eltekintve, olyan volt, mint a templomok mennyezetét díszítő kerubok.

– Parla inglese? – kérdezte reménykedve Lia.

– Persze – felelte a fiú igazi angol akcentussal, ami nem volt meglepő, hiszen a tejfölszőke hajával mindennek látszott, csak olasznak nem. – Nagyon úgy nézel ki, mint aki bajban van. Segíthetek valamiben? – kérdezte. A mosolya beragyogta az arcát.

– Szeretnék visszajutni Positanóba. Nem tudod, van a közelben buszmegálló? Vagy segítenél taxit hívni? Itt nincs térerő.

– Hová mész pontosan? – kérdezte a fiú.

– A partra. Azon belül szinte mindegy, hová.

A srác lepattant a motorról, kitámasztotta, felnyitotta a csomagtartó tetejét, előhúzott egy tartalék bukósisakot, és mélyen meghajolva a lány felé nyújtotta.

– A hintója előállt, kisasszony.

Lia kínjai közepette is elnevette magát.

– Tudod, mindig arról álmodtam, hogy egyszer megmenthetek egy szorult helyzetben lévő hölgyet. És lám, itt az alkalom. – A fiú arcán megjelenő gödröcskék csintalan kóristává változtatták a kerubot. – Nem hagyhatom ki, nem igaz? Ráadásul én is a partra tartok. Szívesen elviszlek.

– Az remek lenne, köszönöm – felelte Lia.

– Nincs mit – felelte a fiú, majd könnyed vállrándítással hozzátette: – Nem jelent kerülőt. – Közben figyelte, ahogy Lia felcsatolja magára a sisakot.

– Egyébként Leo vagyok.

– Én pedig Lia.

– Örvendek.

– Hát még én! Köszönöm, hogy elviszel.

– Ne örülj előre. Még nem láttad, hogy vezetek. – A fiú sötét szemében vidámság csillant. Szinte ragyogott az arcán az életöröm.

– Rosszul?

– Még annál is rosszabbul. Ijesztően. De még nem ütöttem el senkit. Nem mintha errefelé felfigyelnének egy kisebb balesetre. Itt mindenki sokkolóan vezet. És egy Vespával nem lehet túl nagy kárt tenni senkiben.

– Nagyon csinos darab – jegyezte meg Lia, miközben újfent megcsodálta a jármű színét.

– Ugye? – kérdezte a fiú, majd egy kacsintás kíséretében hozzátette: – Odavannak érte a csajok. A bátyám szerint szégyen a férfinemre nézve, de ő egy kicsit ódivatú. Nincs is annyi barátnője, mint nekem. Vajon miért?

Talán azért, mert nem olyan csinos az arca, mint a tiéd, gondolta Lia. Ráadásul Leóból sugárzott a vonzerő meg az önbizalom. Már a látványától mosolyognia kellett annak, aki ránézett.

– Na ugorj fel!

– Még egyszer köszönöm. Tényleg nagyon kedves tőled, hogy elviszel.

– Tudom. Majd viszonzásképpen vehetsz nekem egy fagyit.

– Fagyit? Itt? – kérdezte ravasz mosollyal Lia. Teljesen levette a lábáról a fiú.

– Véletlenül tudok egy jó kis fagyizót, ami pont útba esik. És szerintem éppen egy ilyen helyre van szükséged.

– Ezt meg honnan veszed?

– Mert nincs olyan helyzet, amikor ne jönne jól egy gombóc fagyi, és te pontosan úgy néztél ki, mint aki legszívesebben a mélybe vetette volna magát a szikláról. Ráadásul egy ilyen szép napon. El tudod képzelni, mekkora káoszt okoztál volna? Ha akarod, egy fagyi és egy kávé mellett mindent elmesélhetsz, oké?

– Most már kávét is akarsz?

– Naná! – A fiú mosolya nem is lehetett volna szélesebb.

Nehéz lett volna a motoron folytatni a beszélgetést, de Leo nem is igényelte; a közéjük telepedő csendtől nem lett kevésbé vidám. Lia a csomagtartó fogantyújába kapaszkodva ült mögötte. Túl személyes lett volna, ha egy vadidegen dereka köré fonja a karját, még akkor is, ha ez az idegen leginkább egy szeretni való kutyakölyökre emlékeztetett. Mivel elég lassan haladtak, a táj szépségében gyönyörködött. Amikor a hegyen felfelé kaptatott, csak arra figyelt, hogy jó helyre lépjen, így észre sem vette a fenséges hegycsúcsokat és a hegyoldal hasadékaiba épített házikókat. A terrakotta háztetők olyan benyomást keltettek, mintha a táj szerves részét képezték volna, és a házak is tökéletesen illeszkedtek a hegyvonulatot megtörő beszögellésekbe. Az egész völgy egy gondosan megtervezett, többszintes esküvői tortára emlékeztette Liát.

Magasan jártak, így ráláthatott a hatalmas szarvat formázó öbölre, amelynek mély, sötét vize szinte egybefolyt az ég világosabb kékjével. Lia szíve nagyokat dobbant, miközben a napsugarak táncát nézte a tarajos hullámokon, és egy pillanatra elszégyellte magát. Gyönyörű nap volt, és hálásnak kellett volna lennie azért, hogy itt lehet. Nem mindenkinek adatik meg, hogy Olaszországban töltse a nyarat egy majdhogynem ingyenes szálláson, még akkor is, ha az hagy némi kívánnivalót maga után.

Nyomban el is határozta, hogy pozitívan viszonyul a helyzetéhez, és csak az „itt és most”-ra koncentrál. Leo igazi olaszos temperamentummal kormányozta a robogót, ügyesen kikerülve az inkább elhagyatottnak, mintsem parkolónak tűnő kocsikat, épphogy le nem csapva a kiálló visszapillantó tükröket és a legváratlanabb pillanatban felpattanó ajtókat. Bár a szűk utcákban csigalassúságú volt a forgalom, ügyesnek kellett lenni ahhoz, hogy egyenletes sebességgel haladjanak, miközben annyi sarkon fordultak be, és olyan gyakran változtattak irányt, hogy Lia elveszítette a fonalat. Még azt sem tudta megállapítani, hogy merre van az imént megcsodált tenger. Pedig nem volt messze, csak megbújt a meredek hegyoldallal párhuzamosan épült, rendezetlenségükben is bájos házsorok mögött.

Amikor Leo élesen az út mellé kanyarodva lefékezett a fagylaltozó előtt, Lia kis híján leesett a robogóról.

– Megjöttünk – mondta Leo, és miközben kitámasztotta a járgányt, lehúzta a fejéről a sisakot. Várta, hogy Lia lekászálódjon a háta mögül. – Én sztracsatellát kérek. Két gombócot csokoládéöntettel és mogyoróval megszórva.

– Per favore? – vonta fel Lia a szemöldökét. Jól nevelt lányként meghökkentette, hogy valaki arcátlanul extrákat kér valamihez, amit nem ő fizet. Vagy lehet, hogy csak a britek gondolkodnak így?

A fiú arcán ismét szétterült az angyali mosoly.

– Igen, jól hallottad. Gyere!

Amint Lia ellépett a robogó mellől, Leo a karjára akasztotta a sisakot, és magabiztos léptekkel elindult befelé.

Lia kissé elbizonytalanodva követte, bár jólesett neki a helyiség hűvös levegője és az orrába nyomuló csokoládé- és vaníliaillat. A hosszú, üveg hűtőpult telis-tele volt különböző színű, mesteri csavarokban megformált fagylaltokkal, amelyekbe, népszerűségüknek megfelelően, mély krátereket szántott a fagylaltkanál. A fagylaltneveket három nyelven tüntették fel minden konténer mellett: angolul, németül és olaszul: epres pirkadat, citromos álom, dupla csoki, madagaszkári vanília, sztracsatella deluxe, nutellabomba. Lia szájában összefutott a nyál.

– Ciao, Gina! – üdvözölte Leo a pult mögött álló barna hajú lányt, majd hevesen gesztikulálva, pergő olasz nyelven magyarázni kezdett neki valamit. Liának feltűnt, hogy a fiú folyamatos mozgásban van, a haja csak úgy repkedett, miközben beszélt, és a lába valamilyen ritmust dobolt a padlón, miközben kiválasztotta magának a sötét csokoládéreszelékkel megszórt vaníliát.

– Te mit szeretnél, Lia? A csokoládé nagyon finom, és az eper is. Gina, bemutatom neked Liát. Először van itt, de nyilván nem utoljára.

– Helló – mondta Gina.

– Mit javasolsz? – kérdezte Lia egyre csak ámulva a hatalmas választék láttán. Minden jól nézett ki, és mivel a reggeli főtt tojás óta egy falatot sem evett, megkordult a gyomra. Luca, bárhogy nézett is ki a lakása, legalább néhány alapélelmiszert hagyott a hűtőszekrényben.

– Sztracsatellát – vágta rá Leo. – Már mondtam, hogy az a legjobb.

Gina nevetett.

– Mindig ezt kér. A többit még meg sem kóstolta. Én a helyedben a nutellabombát választanám. Csokoládé mogyoróval. A kedvencem. De a többi is nagyon finom. És mindent itt, helyben készít az apukám – intett a lengőajtó felé.

– Akkor is a sztracsatella a legjobb – mormogta a szemét forgatva Leo.

– Akkor legyen a csokis-mogyorós – mondta Lia, mert nem akart Leo szájíze szerint tenni. Egyébként sem volt oda a fagylaltért. Számára a fagyi csak fagyi volt.

Ez a véleménye azonban rögtön megváltozott, amikor belekóstolt a hatalmas gombócba.

– Istenem… Ez mennyei – mormogta.

– Mondtam – dünnyögte Leo, belefeledkezve a fagyijába. – Kösz, Gina.

Kimentek a kávézó előtti deszkateraszra, ahol a keskeny ládákban viruló élénkpiros muskátlik szembetűnő kontrasztot alkottak a fehérre festett padlóval. Csak pár fehér asztalka és szívet formázó háttámlás szék fért el rajta.

– Mm… Nagyon finom – motyogta Lia. Élete legjobb fagylaltja volt, ami nagyon is helyénvalónak tűnt a napsütötte Olaszországban. Az élményt egy helyes fiú társasága tette tökéletessé.

– Nem megmondtam? De legközelebb sztracsatellát kérj.

– Mondták már neked, hogy olyan vagy, mint a csontjához ragaszkodó kutya? – kérdezte tréfálkozva a lány.

– Nem is – felelte könnyedén Leo. – Csak tudom, hogy mit szeretek.

Lia nevetett. Leo nagyon kellemes társaságnak bizonyult, és ha jobban belegondolt, napok óta ő volt az első, akivel normálisan tudott beszélgetni.

– Itt laksz?

– Csak nyáron. A családomnak van itt egy háza, hogy itt tölthessük a nyarakat. Ami persze nem esik nehezünkre. Positano az Amalfi-part legszebb városa. – Elhallgatott, majd vigyorogva hozzátette: – Ha Minorit, Ravellót, Amalfit, Cetarát és Furorét nem számítjuk, hogy csak párat említsek. Jártál már valamelyikben?

– Még nem. Csak két napja érkeztem. – Még arra sem volt ideje, hogy Positanóban körülnézzen. – Egyelőre azt gyakorlom, hogy ne tévedjek el. Elég nehezen ismerem ki magam. – A meredek hegyoldalt behálózó utcácskák keskenyek voltak, és kanyargósak, egymást érték bennük a butikok és az üzletek, amelyek a járda nagy részét is elfoglalták az áruikkal.

– De azért tetszik? – faggatózott tovább a fiú.

Lia arca felragyogott.

– Imádom!

– Nyaralni jöttél?

– Nem egészen. – Lia úgy döntött, jobb, ha kissé köntörfalazik. Gyanította, hogy a helyiek védelmezik a hírességeiket. – Képzőművész vagyok. Az egyik barátom néhány hónapra kölcsönadta a műtermét.

– Képzőművész. Nem látszol annak. – Leo félrebillentette a fejét. – Túl csinos vagy ahhoz, hogy egy padlásszobában nyomorogj.

– Miért? Hogy néz ki egy képzőművész? – kérdezte nevetve a lány.

– Nem tudom – ismerte be hunyorogva Leo. – Talán sovány a sok éhezéstől? A ruhája festékfoltos? A te ruhád tiszta és csinos.

Lia végigsimított halvány zsályazöld ruháján.

– Köszönöm – mondta. Azt, hogy ő varrta, nem tette hozzá. Úgy vélte, nem érdekelné a fiút.

– És meddig akarsz itt művészkedni?

Lia sóhajtott.

– Jó kérdés – felelte legörbülő szájjal. A műteremlakás szegényes, hiányos berendezésére gondolt. Bár nagy előnye volt, hogy megtalált benne minden eszközt, amire szüksége lehetett.

– Nem tudod? – A fiú szeméből sugárzó együttérzéstől megnyílt egy kicsit.

– Inspirációt keresek egy új megbízásomhoz, és nem tudom, megtalálom-e.

– Ez elég rosszul hangzik. Positanóban senki sem lehet boldogtalan. Mi kellene ahhoz, hogy megtaláld ezt az… inspirációt? Talán elvihetnélek pár helyre.

– Az nagyszerű lenne.

– Rengeteg szépség van errefelé. Biztos akad valami, ami bejön neked.

Lia örült, hogy a fiú semmit sem kérdezett. Még mindig fájt neki, hogy a Braganzi étterem elutasította az új, szeptemberben nyíló londoni egységük pályázatára beadott terveit. A tulajdonos olasz házaspár különleges motívumokkal szerette volna díszíteni a falakat, és Lia nem is lehetett volna boldogabb, amikor felkérték, hogy pályázzon. A visszajelzést már közel sem találta ennyire felvillanyozónak.

Még most is keserű ráncok jelentek meg a szája sarkában, ha felidézte az ügynökén keresztül kapott indoklást. „Nem elég inspirálóak.” „Ennél valami zsigeribbre gondoltunk.” Az, hogy mindent egybevetve „unalmasnak” minősítették az elképzeléseit, egy kegyelemdöféssel is felért. Nem bántak vele kesztyűs kézzel, de nem tudott mit kezdeni azzal, hogy „nem elég inspiráló”, amit csinált. Szerencsére nem veszítette el teljesen a bizalmukat, így lehetőséget kapott arra, hogy az elkövetkező hetekben új elképzelésekkel álljon elő. Ami határidőként majdnem a nullával volt egyenlő, és a tudat, hogy sietnie kell, minden kreatív energiát kiszívott belőle. Egyetlen épkézláb ötlet sem jutott eszébe. Mintha minden új és érdekes törlődött volna az agyából.

Csak akkor jött rá, hogy folyamatosan grimaszol, amikor Leo arcán észrevette a zavarodottsággal vegyes csodálkozást.

– Lehet, hogy feleslegesen aggódsz – mondta a fiú.

Lia szomorkásan elmosolyodott. Leót valószínűleg nem érdeklik a problémái.

– Itt minden festő talál témát – folytatta a fiú. – Talán neked is sikerül.

– Csakhogy én nem festek. – Elmosolyodott. Nem Leo volt az első, aki festőnek hitte. – Textilművész vagyok. Selymekkel, szövetekkel dolgozom. A képeimnek struktúrájuk, mélységük van. – Lia szívesen beszélt a munkájáról, és büszkeséggel töltötte el, hogy az alkotásait egyre nagyobb érdeklődés övezi, de hiába vágyott anyagi megbecsülésre is, az elmaradt. Ezért is szerette volna megkaparintani ezt a megbízást. Számára ez jelentette volna a habot a tortán.

– Ó – mormogta minden érdeklődés nélkül Leo.

– És te mivel foglalkozol? Tanulsz?

Leo nevetett.

– Nem. Már kinőttem az iskolapadból. Vízi sportokkal foglalkozom.

Ez megmagyarázta a fiú napszítta haját, bár Lia fejében meg sem fordult, hogy az, úgymond, foglalkozási ártalom.

– Az mit jelent? Szörfoktató vagy?

– Nem, dehogy… Egyelőre csak lopom a napot, de igyekszem nem aggódni emiatt. Egyszer élünk, nem? Majdcsak kitalálom, hogy mit akarok. Te mindig tudtad, mi akarsz lenni? Egyáltalán honnan az ötlet, hogy… izé, textilművész legyél? Eddig azt sem tudtam, hogy van ilyen. Pedig van, igaz?

– Van – bólintott Lia, mosollyal nyugtázva a fiú értetlenségét. – És nem, nem tudtam, hogy textilművész akarok lenni. Ez csak az egyetemen fogalmazódott meg bennem. Ott fedeztem fel magamnak, és rögtön beleszerettem.

– Ez csodálatosan hangzik. Én már sokszor voltam szerelmes, de egyszer sem tartott sokáig – tette hozzá szomorúan Leo, mire Liából ismét kitört a kacagás. – A bátyám azt mondja, hogy sekélyes vagyok, de ő meg egy idióta. Ugyanakkor… kell valaki a családban, aki észszerűen gondolkodik. Attól tartok, a miénkben nem én vagyok az.

Lia ismerte ezt a helyzetet. Az ő családjában csak neki volt művészi vénája. De hogy miért éppen ő a kakukktojás, azt csak most értette meg.

– És? Hány éves vagy? – kérdezte a fiú.

– Nem illik ilyet kérdezni egy hölgytől.

– Ha elárulod, én is megmondom, mennyi vagyok.

Liának nem esett nehezére bevallani a korát. Harmincévesen is jól érezte magát a bőrében, legalábbis eddig. Tudta, hogy kicsoda, és merre tart. Mindaddig, míg két héttel korábban meg nem kapta azt az ostoba e-mailt, ijesztően egyszerű életet élt.

Második fejezet

Másnap reggel Lia a tetőn tanyázó galambok turbékolására ébredt. Hogy oldja a hátában a görcsöt, nagyokat nyújtózott. Biztosra vette, hogy Lucánál a matracban féltéglák pótolják az elvásott anyagot. Legördült az ágyról, és lábujjhegyre állt. A környező tetőkön túl felvillant a tenger káprázatos kékje. Nem tűnt el, gondolta mosolyogva. Bármilyen sok panasza volt is a Casa Diára mint szállásra, műteremnek tökéletes volt. A nagy üvegfelületeken beömlött a fény, megvilágítva a munkájához szükséges eszközöket, és mivel az épület tetején volt, mint egy varjúfészek, ideálisnak tűnt ahhoz, amit csinálni akart.

El is döntötte, hogy már aznap munkához lát, vagy legalább eljátszadozik néhány darab textillel. Talán, ha sikerül eggyé válnia a hely szépségével, megnyugszik az agya, és képes lesz kierőltetni magából egy-két ötletet.

Gyorsan készített magának egy csésze kávét – közben elmormolt Lucának egy köszönömöt a frissen őrölt kávéért és a francia kávéfőzőért, amely talán az egyetlen használható edény volt a lakásban –, és megígérte magának, hogy még a délelőtt folyamán lemegy a partra egy süteményre és kapucsínóra. Talán Leóval is sikerül összefutnia, aki azt mondta, hogy az egész napot a strandon fogja tölteni. Mivel ő volt az egyetlen ismerőse, ráadásul vidám, szórakoztató társaságnak bizonyult, nem járhat rosszul vele. Esetleg megkérdezhetné tőle, hogyan találkozhatna Ernesto Salvatoréval. Talán lenne rá ötlete. Bebizonyosodott, hogy jól ismeri a környéket, miért ne tudhatná azt is, hogy mikor, melyik étteremben szokott felbukkanni Ernesto.

A korábbinál több reménnyel, izgatottan a nagy rajzasztalra helyezte a bőröndjét. A vámnál biztosan meglepődtek volna a tartalmán, gondolta, miközben felnyitotta a tetejét, és rápillantotta a szivárvány minden színében pompázó, különféle mintájú és textúrájú anyagokra.

A pályázatra benyújtott terveihez híres olasz épületekből vett részleteket – a Ponte Vecchio ablakait és üzletsorát, Vatikánváros kupoláit és tornyait, Róma híres szökőkútjait és Pisa megdőlt esküvői tortadíszre emlékeztető tornyát –, de a Braganzi tulajdonosai azt mondták, hogy nem elég erőteljes a megjelenítésük.

Egy órával később anyagkombinációk borították az asztalt, de hiába tologatta Lia a darabkákat, semmi sem jött ki belőlük, és az ösztöne, ami mindig megsúgta neki, hogy mikor jó valami, most makacsul hallgatott.

Végül egy gyors zuhany után magára kapott egy saját tervezésű, libbenő selyemruhát, és leszökdécselt a Casa Dia alatti keskeny utcácskához vezető lépcsőn. Nagy szerencséje volt, hogy Luca nővére a buszmegállóban várta, amikor megérkezett, mert máskülönben napokig kereshette volna az aprócska lakást. Most azonban már eligazodott a kanyarok és fordulók között, és hamarosan a tengerparton találta magát. Az egymást érő éttermekben nyüzsögtek az emberek. Lia az asztalkákat kerülgetve beleszippantott a kávéillattal átitatott levegőbe, és megpróbált elkapni a beszélgetések halk morajából egy-egy részletet. A nap melegen simogatta a bőrét, és ettől, ha csak részben is, visszatért az optimizmusa.

Elvigyorodott. Jó érzéssel töltötte el a lába köré csavarodó türkizszín selyem susogása és hosszú, súlyos copfba font haja, mely ide-oda libbent léptei ritmusára. Sokan megcsodálták, valószínűleg a tejfölszőkesége miatt, amit az anyjától örökölt skandináv géneknek köszönhetett – mind a huszonöt százaléknak –, és ami valóban különleges kombinációt alkotott olajbarna bőrével és zöld szemével. Már tudta, hogy az utóbbiakat nem attól a férfitól örökölte, akit apának szólított. Érezte, hogy megkeményednek az arcvonásai. Mást is érzékenyen érintett volna, ha kiderül, hogy az addigi élete hazugság volt.

– Helló, Lia!

Megtorpant a közeli kávézóból felharsanó kiáltásra, és körülnézett. Leo integetett neki az egyik asztalka mellől.

– Szia, Leo!

– Reméltem, hogy összefutunk. Reggeliztél már?

– Nem.

Leo kitolt a lábával egy széket. Lia ezt meghívásként értékelte. – Itt különösen finom a cornetto al cioccolato és a cornetto alla marmellata. Az egyik csokoládéval készül, a másik baracklekvárral. – Mielőtt a lány leülhetett volna, odaintett egy pincért. – Mit szeretnél, Lia?

– Cornetto alla marmellata és egy kapucsínó, per favore – mosolygott Lia a pincérre.

– Én pedig egy cornetto al cioccolatót és egy dupla presszókávét kérek.

A pincér biccentett, és miután távozott, Lia, mint egy összeesküvő, Leóhoz hajolt, és súgva kérdezte:

– Megmondanád, mi az a cornetto? Feltételezem, nem fagylaltot eszünk reggelire.

– Nem! Ezt a förtelmes gondolatot! A cornetto hagyományos olasz süti. A corno szó szarvat jelent, de nem olyan, mint a croissant. Sokan összekeverik, pedig nem ugyanaz. A cornetto tésztája sokkal édesebb és puhább. És sokkal, de sokkal finomabb – tette hozzá, harciasan felszegve az állát.

– Mernék mást állítani? – mondta viccelődve Lia.

– És? Mik a terveid mára? – kérdezte Leo. – Én a helyedben itt maradnék a parton. – Reménykedve elvigyorodott. – Tudok néhány jó helyet.

Lia, bár csábítónak találta az ajánlatot, a homlokát ráncolta.

– Na… Látom rajtad, hogy szívesen körülnéznél.

– Nagyon jól beszélsz angolul – jegyezte meg kitérően Lia.

– Hah! Persze hogy jól. Félig angol vagyok. Nézd meg a hajamat. Nem gondolhattad komolyan, hogy olasz felmenőktől örököltem. Rajtad viszont látszik, hogy angol vagy – cibálta meg játékosan a lány copfját Leo.

– Ami azt illeti, én meg félig olasz vagyok – válaszolta Lia, jól leplezve a haragot, amit a váratlan felfedezés váltott ki belőle. – Csináltattam DNS-tesztet. Eszerint ötven százalékban olasz vagyok, huszonötben norvég, de csordogál bennem némi angol, walesi és ír vér is.

Látszólag könnyedén kiejtett szavai mögött ádáz harcot folytattak egymással az érzelmei. Kiderült, hogy az egész addigi élete egy hatalmas hazugság volt. Még az sem jelentett megkönnyebbülést, hogy megtudta, miért különbözik annyira a családja tagjaitól. A bizonyosság, hogy nem tartozott igazán közéjük, fájdalommal töltötte el, nem megelégedéssel. Vajon mit szólna Leo, tűnődött, ha megmondaná neki, hogy ő valójában a híres olasz filmsztár, Ernesto Salvatore lánya?

– Nekem is többféle vér csörgedezik az ereimben – közölte vidáman Leo.

Tényleg nem vett észre semmit Lia belső vívódásából. Lia még arra sem tudta rávenni magát, hogy beszéljen az anyjával, olyan magasra csaptak benne a harag hullámai. Attól félt, olyasmit találna mondani, amit később megbánna.

– Engem senki nem néz olasznak – folytatta Leo. – Aminek persze megvannak az előnyei – tette hozzá egy kacsintás kíséretében. – Főleg, amikor eljátszom, hogy nem beszélek olaszul.

Lia nem találta túlzónak a fiú szavait. Aranyló szörffiús fürtjeivel valószínűleg vonzotta a helyi olasz nők tekintetét.

Leo nem mutatott különösebb érdeklődést a DNS-teszt iránt, amit Lia megkönnyebbüléssel vett tudomásul. Az eredményről nem tudott volna higgadtan beszélni, ami nem csoda, hiszen a feje tetejére állította az életét. Hogy hazudhatott neki az anyja ennyi éven át?

Most, hogy már túl volt a drámán, és megosztotta a sokkoló értesülést a legközelebbi barátaival, tulajdonképpen örült, hogy eltávolodhatott a kialakult helyzettől, önmaga lehetett, és nem kellett folyton azon törnie a fejét, hogy mit jelent neki az, amit megtudott. Talán büntette az anyját, az apját és a húgát azzal, hogy nem fogadta a hívásaikat, de időre volt szüksége, és amikor utoljára beszélt az anyjával, arra kérte, hogy ezt adják meg neki. A gondolatot, hogy az apja nem az apja, nem volt könnyű elfogadnia.

Képes lesz rá, hogy hozzászokjon?

A telefonjára nézett, és kis híján hangosan elnevette magát. Az apja abban a pillanatban küldött neki egy GIF-et a Némó nyomában szörnyűséges gyerekszereplőjéről, aki a fogorvosi váróteremben az akvárium falát kopogtatja, és afelől érdeklődik, hogy él-e még.

Válaszként ő is egy GIF-et küldött, és odaírta alá, hogy még nem haltam meg, és épp amikor megérkezett a rendelésük, letette az asztalra a telefont. A pincér tányérokat és kávét tett eléjük, mire Lia gyomra hangosan megkordult az aranyló, kifli formájú tészta láttán. A kenyérből, sajtból és szalámiból álló vacsora nem volt túl tartalmas.

– Lehet, hogy mindjárt kettőt kellett volna rendelned – jegyezte meg nevetve Leo.

– Egy úriember nem tesz ilyen megjegyzést – felelte morcosan Lia, amitől Leo még hangosabban nevetett.

– Csakhogy én nem vagyok úriember. Az nagyon unalmas lenne.

Lia a fejét csóválta. Leót senki sem nevezte volna unalmasnak. Túlcsorduló energiájával és vidám, napsugaras természetével maga volt az élet. Megvolt benne mindaz, amitől a társaság lelkének szoktak nevezni valakit.

– Hé, Raph! – kapta fel a fejét Leo, majd felpattant, és lelkes integetésbe kezdett. – Erre! – Lia forgolódva próbálta kideríteni, kinek integet Leo, mire a fiú odasúgta neki: – A bátyám.

Az asztalokat kerülgetve egy sötét hajú férfi tartott feléjük.

– Jó reggelt, Leo! Hogy… – Elhalt a hangja, amikor megpillantotta Liát, aki legszívesebben bebújt volna az asztal alá.

– Maga!

– Mr. Knight – üdvözölte Lia kurta biccentéssel. Képtelen volt elhinni, hogy ilyen szerencsétlen helyzetbe került.

– Ó! – szólalt meg mosolyogva Leo. – Ti már ismeritek egymást.

Harmadik fejezet

Azt azért nem mondanám – felelte Raph vontatottan. Mintha darázs csípte volna meg, úgy mart belé az ingerültség. – Mit keres maga itt?

A hűvös szőkeség felemelte a fejét, és olyan pillantást vetett rá, melyben sokkal inkább volt sajnálkozás, mint félelem.

– Reggelizem – felelte.

– Kicsi a világ – jegyezte meg Leo, aki rá jellemző módon semmit sem érzékelt a helyzet fonákságából. Raph próbálta leplezni a bosszúságát. A kisöccse mindent rózsaszínben látott. Állandóan boldogságban úszott. Ez egyrészt nagyszerű dolog volt, de Raphot aggodalommal töltötte el, hogy baj esetén nem tudna megbirkózni a valósággal.

– A partra készülünk – folytatta Leo tele szájjal. – Velünk tartasz?

– Szívesen. Rám fér egy kis szórakozás.

A nő vágott egy grimaszt, majd letette a csészéjét.

– Akkor meg kéne szabadulnod az öltönyödtől, nem gondolod? – dünnyögte két falat között Leo.

Raph figyelmen kívül hagyta a megjegyzést; lenéző pillantásokkal a nőt méregette. Valamiért nyugtalanította a jelenléte. Már akkor kihúzta nála a gyufát, amikor a londoni irodában felkereste, bár azóta sem tudta volna megmondani, hogy mi idegesítette annyira. Olyan érzést keltett benne, mintha szálka fúródott volna a körme alá. Nem volt ura a helyzetnek, és ez aggasztotta.

A lány arca maga volt az ártatlanság. Úgy ült ott, mint egy titokzatos mosolyú Madonna. Szép szeme nem is lehetett volna megvetőbb. Csak sajnálni tudlak, üzente a pillantása.

Raph tudta, hogy otrombán bánt vele. Nem volt hajlandó végighallgatni, de nem ő volt az első nő, aki azt állította, hogy Ernesto Salvatore az apja, és arcátlanságnak tartotta, hogy most az öccsén keresztül próbál a közelébe férkőzni. Nyilvánvaló volt, hogy miben reménykedik. Abban, hogy pénzt csikarhat ki Ernestóból. Talán attól sem riadt volna vissza, hogy a nyakába varrjon egy apasági keresetet.

– Hé, tesó… – Raph értetlenül nézett az öccsére, aki időközben felállt. – Csak azt mondtam, hogy tartsd szóval Liát, amíg én… – intett a fejével a kávézó végéből nyíló mosdó felé.

– A legnagyobb örömmel – felelte pikírten. – Menj csak.

– Vajon miért gondolom, hogy az én örömöm nem lesz ilyen határtalan? – mormogta a lány.

Raph megvárta, hogy Leo hallótávolságon kívül kerüljön, aztán támadásba lendült.

– Mégis mi az ördögöt gondol? Tartsa távol magát a családomtól! Leót is beleértve.

– Fogalmam sem volt, hogy köze van magához. – Lia arcán megjelent két piros folt.

– Csak nem várja, hogy ezt el is higgyem? Megtette ezt a hosszú utat Olaszországig, és véletlenül éppen az én öcsém volt az első, akibe belebotlott?

Lia beharapta az ajkát, és a felette tornyosuló férfira nézett.

– Bármennyire hihetetlen, pontosan ez történt.

– Menjen haza! Csak az idejét vesztegeti. Nem fogom hagyni, hogy megint megzsarolja valaki a nevelőapámat.

– A nevelőapját? Azt hittem, hogy irodavezetőként dolgozik mellette.

– Nem. Hivatalosan nem vagyok az irodavezetője. – Bár időnként tényleg annak érezte magát. – Az édesanyám férje, így alkalmanként segítek neki az üzleti ügyek intézésében. Különösen azokban, amelyek személyes jellegűek. Én más területen dolgozom.

– Szóval rokonok.

Raph sóhajtott.

– Vér szerint nem.

– Mégis nagyon védelmezi – jegyezte meg Lia.

– Mi mást tehetnék? – A lányra pillantott. – Mint már mondtam, csak akkor engedem Ernesto közelébe, ha DNS-teszttel bizonyítja, hogy valóban közük van egymáshoz.

– De ahhoz hónapok kellenek. És kinézem magából, hogy szándékosan hátráltatná a dolgokat, vagy hazudna az eredményt illetően.

A férfi haragra lobbant. Hogy mer róla bárki ilyet állítani?

– Nem lenne rá szükség, hogy hazudjak.

– Gondolja maga. Beszélt már egyáltalán Ernestóval?

– Van fogalma arról, hány nő állt már elő azzal, hogy Ernesto az apja?

– Ezt már az irodájában is mondta, vagy elfelejtette? De ha beszélne vele, vagy megemlítené neki az anyám nevét… Mary Bathurst, lánykori nevén Harding. Viszonyuk volt Londonban, a kilencvenes években. 1993-ban, hogy pontos legyek. Csak kérdezze meg.

– Ernesto nem olyan ember, aki elfordulna a gyerekétől. Ha igaz, amit maga állít, vállalta volna a felelősséget.

– Nos, nem vállalta. Ha csináltatok tesztet, megengedi, hogy beszéljek vele?

– Csak akkor, ha az eredmény alátámasztja az állítását.

A lány szemében bosszúség villant.

– Maga is tudja, hogy az temérdek időbe kerül.

Raph közönyösen megvonta a vállát.

– Miért olyan sietős?

Lia szája megfeszült, de a szemében meggyőződés csillogott.

– Maga hogy viselkedne, ha megtudná, hogy van egy apja, akit még sohasem látott? Türelemmel várná, hogy a közelébe engedje valaki? El sem tudja képzelni, mit érzek.

Raph csillagos ötösre értékelte Lia kitartását, és a színészi teljesítménye előtt is kész volt fejet hajtani. Olyan meggyőző volt, hogy majdnem megesett rajta a szíve. De csak majdnem.

– Feltételezem, hogy már az öcsémnek is előadta a könnyfakasztó történetét.

– Természetesen nem. Azt sem tudtam, hogy maguk ketten ismerik egymást.

– Nos, most már tudja. De figyelmeztetem, León keresztül nem fog eljutni Ernestóhoz. Az ön helyében fognám a cókmókomat, és visszamennék Londonba.

Lia negédesen mosolygott, pedig szíve szerint tőrt döfött volna a férfi bordái közé.

– És miből gondolja, hogy ezt fogom tenni? Csak mert mindenki úgy ugrál, ahogy maga fütyül?

Raph kis híján hangosan felnevetett. Ha a rémes családjából bárki hallgatott volna rá, sokkal könnyebb lenne az élete.

Nem hagyhatta, hogy a lányé legyen az utolsó szó, de egy pillanatra elakadt a hangja. Leo éppen ekkor lépett ki a mosdóból. Pár lépéssel előtte termett, és megállította, mielőtt az asztalhoz ért volna.

– Leo, tudsz te valamit erről a nőről?

– Kiről? Liáról? Csak annyit, hogy művész. Itt akarja tölteni a nyarat. Inspirációt keres.

Leo időnként nagyon együgyű volt.

– Gondolhattam volna – dünnyögte Raph. Egy normális foglalkozású ember nem hagyott volna ott csapot-papot azért, hogy megpróbáljon kitaposni egy találkozót a dúsgazdag, állítólagos apjával. Nem mintha el lehetett volna hinni egyetlen szavát is. – Hol találkoztál vele?

– A villa előtt. Sántikálva bandukolt lefelé, így megálltam, és felajánlottam neki, hogy lehozom a partra.

Raph égnek emelte a szemét.

– És nem találtad különösnek, hogy éppen a villa körül őgyeleg?

Leo eltűnődött a kérdésen.

– Nem. Nem igazán. Rám mosolygott.

– És akkor? – Néha nagyon nehéz volt követni Leo logikáját.

– Elveszettnek tűnt, és amúgy is a városba tartottam.

– Tartsd távol magadtól. Apasági keresettel fenyegetőzik.

Mintha nem lettek volna már eddig is elegen.

– Ne má! – Leo hangjában megvetés bujkált. – Hogy lehetsz ilyen rosszhiszemű? Lia nagyon kedves. Egyébként véletlenül botlottunk egymásba.

– És azt nem említette, hogy már járt nálam a londoni irodában?

– Nem. Miért említette volna? Nem tudta, hogy közünk van egymáshoz. – Leo arcáról lehervadt a mosoly, és Raph nem kis bűntudattal nyugtázta, hogy ennek ő az oka.

– Sajnálom, Leo, de azt hiszem, csak fel akar használni téged.

Leo nagyot nyelt. Raph úgy érezte magát, mintha belerúgott volna egy kiscicába.

– Akarod, hogy hazavigyelek? Majd Marco leugrik a kisteherrel a Vespáért – mondta Raph. Tudta, hogy a kertészük szívesen megtenné.

Leo Lia felé pillantott. Bánatosan megrándult a szája.

– Még ki kell fizetnem a számlát.

– Fizesse csak ő. Megérdemli.

– Tegnap is ő fizette a fagyikat.

– Hát persze hogy ő. Hogy téged lépre csaljon.

– És mi van, ha tévedsz? Nincsenek mindenkinek hátsó szándékai. Mi van, ha csak találkozni akar Ernestóval? Mi van, ha valaki azt mondta neki, hogy ő az apja, és elhitte? Még akkor is, ha nem igaz.

– Ez nem magyarázza meg azt, hogy idejött, miután megmondtam neki, hogy a találkozás létrejöttéhez apasági tesztet kell végeztetnie.

Leo sóhajtott.

– Majd később visszamegyek a Vespával. Kiviszem a deszkát a vízre.

Raph figyelte, ahogy az öccse görnyedt vállal visszamegy az asztalhoz, és vált néhány szót Liával, aki elnevette magát. Aztán mindketten felé fordultak, majd Leo elővette a tárcáját, és letett pár eurót az asztalra. Lia közben lesajnáló pillantást vetett Raphra, és barátságos intéssel elköszönt a vigyorgó Leótól, majd a szemére tolta a napszemüvegét, és felkapta a telefonját. Mintha semmi más nem érdekelte volna, csak az, amit a képernyőn lát. Raph megengedett magának egy apró mosolyt. Szórakoztatónak találta a lány hűvös, leereszkedő gesztusait, és nem akarta addig elereszteni a horgáról, míg ki nem derítette, hogy mennyi időt tervez a városban tölteni.

Visszament az asztalhoz, és leült Leo megüresedett helyére.

Lia egy darabig nem vett róla tudomást. A férfi arra használta ezt az időt, hogy szemügyre vegye. Ismét eluralkodott rajta a fura bizsergés. Érezte, hogy felágaskodik a tarkóján a haj. Lia ma laza copfba fésülte szőke haját, ám néhány tincs mintha nem bírta volna a szigort, kiszabadult, és puhán repkedett az arca körül. Azon tűnődött, hogy ez nincs összhangban a lány személyiségével. Impulzívnak tűnt, de ugyanakkor elszántnak és makacsnak is. Raph nem tudta eldönteni, hogy csodálatra méltónak vagy inkább bosszantónak találja a kitartását.

– Meddig akarja itt rontani a levegőt? – kérdezte végül ingerülten, mert a lány ügyet sem vetett a jelenlétére.

– Mint egy kellemetlen szag? – kérdezte mosolyogva Lia.

– Csak az idejét vesztegeti.

– Ezt meg honnan veszi? Szerintem máris elértem valamit.

– Úgy érti, behálózta Leót.

– Téved. Magának nagyon egysíkú a gondolkodása, és ahogy elnézem, nem tartja túl sokra az öccsét. Vagy rosszul gondolom?

– Sosem állítottam ilyesmit – méltatlankodott a férfi.

– Nem, de látszik, hogy gyenge jelleműnek, mi több, ostobának hiszi, amiért nem ismer fel egy hozományvadászt.

– Leo helyes srác. Hajlamos a jót látni mindenkiben.

– Maga meg, mint a sötétség ura, mindenkiben a rosszat látja? Mindenkivel ilyen gyanakvó, vagy csak velem?

Raph fontolóra vette a kérdést, és valami arra ösztönözte, hogy őszinte választ adjon.

– Hajlamos vagyok gyanakvással kezelni az embereket, de csak azért, mert a korábbi tapasztalataim ezt indokolttá teszik.

– Valóban? Milyen nyomasztó lehet – dünnyögte Lia, és a tenyerébe ejtve a fejét felsóhajtott, de olyan gyászosan, hogy Raph majdnem elnevette magát.

Szívmelengetőnek találta a lány humorérzékét, bár továbbra sem akarta kedvelni.

– Hány éves? – kérdezte váratlanul.

– Harminc. Miért?

– Én is azt kérdezem. Miért éppen most akar kapcsolatot teremteni az… apjával?

– Ugye a legszívesebben idézőjelbe tette volna az „apjával” részt? – Lia mosolya nem is lehetett volna szélesebb. Őt sem volt túl könnyű követni.

Raph nem válaszolt. Arra számított, hogy a lány majd úgyis kitölti a csendet, bár látszólag semmivel sem lehetett kibillenteni az egyensúlyából. Mégis meglepődött, amikor a csinos arcon szomorúság váltotta fel a vidámságot, és mintha gombóc nőtt volna a torkában, nehezen nyelt egyet.

– Mert csak most tudtam meg, hogy létezik. – Olyan mélységes fájdalommal mondta mindezt, hogy a férfiban motoszkálni kezdett valami, amit leginkább az együttérzéshez tudott volna hasonlítani. Azon kapta magát, hogy szeretné megvigasztalni a lányt, annál is inkább, mert biztosra vette, hogy újabb csalódás fogja érni, amikor kiderül, hogy Ernesto mégsem az, akinek hiszi. Mert nem lehetett az, Raph ebben száz százalékig biztos volt.

– Vissza kell mennem dolgozni – mondta egy idő után Lia.

– Hol lakik?

Lia elnevette magát.

– Fogalmam sincs. De azt tudom, hogy találok oda.

Felállt, és amikor elindult, látta, hogy a férfi vele tart.

– Csak nem haza akar kísérni?

– Nem, de nekem is erre kell mennem. Az út mellett parkolok.

Lia oldalról szemügyre vette a férfit.

– Valahogy nem tudom elképzelni egy kék Vespán. Kérem, mondja, hogy a magáé fekete, és lángnyelvek díszítik.

Most a férfinak kellett nevetnie.

– Honnan tudja?

– Nevezzük megérzésnek – válaszolta Lia apró grimasz kíséretében, huncutul csillogó szemmel.

Raph hirtelen olthatatlan vágyat érzett, hogy odahajoljon hozzá, és megcsókolja. Nem másért, csak hogy lássa a reakcióját. Ő a mutatós, kifinomult nőket szerette, akik mindig hűvösen, visszafogottan viselkedtek. Legalábbis eddig ebben a tudatban élt…