Isten romokban
{{watermark}}

Fordította: Katona Terézia

Kate Atkinson

Isten romokban

Geopen Könyvkiadó

2023

A magyar kiadás alapjául szolgáló mű címe:

A God In Ruins by Kate Atkinson

Copyright © Kate Costello LTD., 2015

Hungarian translation © Katona Terézia jogörökösei, 2023

Reubennek

Az ember Isten romokban. Ha az emberek bűntelenek lesznek, az élet tovább tart, és olyan észrevétlenül megy át az öröklétbe, ahogyan álmunkból ocsúdunk.

(Ralph Waldo Emerson: A természet)

A Művészet célja, hogy kifejezze egy dolog igazságát, nem az, hogy maga legyen az igazság.

(Sylvie Beresford Todd)

Egy alkalommal [Szent György] egy Salem nevű városba érkezett; amellett lakott egy sárkány, akit naponta egy sorshúzással kiválasztott polgárral kellett jóllakatni. Azon a napon, amelyen Szent György megérkezett, éppen a király leányára, Cleolindára esett a választás. Szent György eltökélte, hogy a királylány nem halhat meg, így hát elindult, megtámadta a közeli mocsárban lakó sárkányt, és megölte.

Ha nehézséggel vagy veszéllyel találta szemben magát, legyen az bármekkora – akár sárkány formájában –, nem kerülte el, nem ijedt meg, hanem a maga és a lova minden erejét összeszedve szembeszállt vele. Noha nem volt megfelelően felfegyverezve ilyen összecsapáshoz, csupán egy lándzsája volt, támadott, megtett mindent, és végül sikerült legyőznie egy olyan nehézséget, amellyel senki más nem mert birokra kelni.

Pontosan ilyen módon kell a cserkésznek is hozzáállnia a nehézséghez vagy veszélyhez, akármilyen nagynak vagy ijesztőnek látszik is az, vagy akármilyen rosszul is van felszerelve a küzdelemhez.

(Robert Baden-Powell: Cserkészet fiúknak)

1944. március 30.

Az utolsó felszállás

Naseby

Elsétált az élősövényig, amely a felszállóhely végét jelezte.

A bejárás. Az emberek csak a „napi egészségügyi sétájának” hívták, és aggódtak, ha nem járta le. Babonásak voltak. Mindenki babonás volt.

A sövényen túl csupasz mezők húzódtak, tavaly ősszel felszántották őket. Nem hitte, hogy látni fogja a tavasz alkímiáját, ahogy az egyhangú barna föld ragyogó zöldre, aztán sápadt aranyra vált. Az ember aratásokban számolhatja az életét. Ő már látott eleget.

Sík szántóföldek vették őket körül. Tőlük balra állt a gazda háza szögletesen és mozdíthatatlanul. Éjszakánként a tetején vörös fény világított figyelmeztetésül, nehogy beleütközzenek. Ha arrébb szálltak, amikor landolni készültek, tudták, hogy túlrepültek, és bajban vannak.

Innen jól látta a gazda lányát az udvaron, amint a libákat eteti. Volt erről valami mondóka! Nem is, az a gazdasszony volt, ugye? Aki levágta késsel a farkakat. Rettenetes elképzelni. Szegény egerek, gondolta kisfiú korában. Most felnőttként is ugyanezt gondolta. A gyerekmondókák brutálisak.

Sose találkozott a gazda lányával, a nevét se tudta, de egyoldalúan kedvelte. A lány mindig integetett utánuk. Néha az apja is csatlakozott, egyszer-kétszer az anyja is, de a lány jelenléte az udvaron minden támadás állandó része volt.

Most is észrevette őt, és integetett. Ő nem intett vissza, inkább szalutált. Úgy gondolta, ez tetszik majd neki. Persze ilyen távolságból ő csak egy egyenruha. A lánynak fogalma sincs róla, ki is ő. Teddy csak egy a sok közül.

Füttyentett a kutyának.

1925

Alouette

– Nézd! – mondta. – Ott! Egy pacsirta. Mezei pacsirta. – Felnézett rá, és látta, hogy Izzie rossz irányba néz. – Nem, arrafelé!– mondta, és odamutatott. A nagynénje teljesen reménytelen eset.

– Ó – mondta végre Izzie. – Ott, látom már! Milyen fura – mit csinál?

– Lebeg, aztán valószínűleg megint felszáll. – A pacsirta a magasba emelkedett transzcendentális éneke fonalán. A madár rebegő röpte és dalának szépsége váratlanul mély érzelmeket szabadított fel benne. – Hallod?

A nagynénje teátrális mozdulattal a füléhez illesztette a kezét. Annyira oda nem illő jelenség volt, akár egy páva, fura kalapot viselt, amely piros volt, mint egy postaláda, két nagy fácánfarktoll volt rátűzve, és ezek a feje legkisebb mozdulatára körbehajladozták. Teddy nem lett volna meglepve, ha valaki rálő. Bárcsak, gondolta. Teddy megtehette – engedélyezte magának –, hogy durva dolgokat gondoljon, ameddig azok kimondatlanok maradnak. („A jólneveltség – figyelmeztette az anyja – az a páncél, amit minden reggel újra fel kell öltenünk.”)

– Mit kell hallani? – kérdezte végül a nénje.

– A dalt – mondta erőltetett nyugalommal. – A pacsirta dalát. Már vége – tette hozzá, mert a nagynénje folytatta a mímelt hallgatózást.

– Talán újrakezdi.

– Nem, nem fogja. Nem tudja, elment. Elszállt. – Szemléltetésül csapkodott a karjaival. A kalapja mellé tűzött tollak ellenére a nénje szemmel láthatóan semmit sem tudott a madarakról. Se más állatokról, ami azt illeti. Még egy macskája se volt. Ügyet se vetett Trixie-re, a lurcherükre, aki az imént lelkesen végigszaglászta az útmenti kiszáradt árkot.

Trixie volt Teddy legrendíthetetlenebb társa, kutyakölyökként szegődött mellé, és akkor még olyan pici volt, hogy be tudott furakodni a nővérei babaházába.

Neki kell tanítania a nagynénjét?, tűnődött. Azért vannak itt?

– A pacsirta híres az énekéről – mondta kioktatóan. – Szépen énekel. – Természetesen a szépséget lehetetlen oktatni. Az egyszerűen csak van. Vagy hatással van rád, vagy nem. A nővéreire, Pamelára és Ursulára hatással van. A bátyjára, Maurice-ra nincs. Az öccse, Jimmy túl fiatal a szépséghez, az apja talán túl öreg. Az apjának, Hugh-nak van egy gramofonlemeze, Felröppenő pacsirta,[1] amit néha esős vasárnap délutánokon meghallgattak. Aranyos, de nem annyira, mint maga a pacsirta. „A Művészet célja – mondta neki, vagy inkább okította az anyja, Sylvie –, hogy kifejezze egy dolog igazságát, nem az, hogy maga legyen az igazság.” Teddy anyai nagyapja, aki már rég meghalt, híres művész volt, és ez a rokonság jogosította fel az anyját, hogy a művészetről nyilatkozzon. Meg a szépségről is, gondolta Teddy. Ezek a dolgok – Művészet, Igazság, Szépség – mind nagybetűvel kezdődtek, ha az anyja beszélt róluk.

– Ha a pacsirta magasan száll – folytatta Izzie-nek címezve, meglehetősen reményvesztetten –, az azt jelenti, hogy jó idő van.

– Hát nem kell ahhoz egy madár, hogy az ember megállapítsa, hogy jó-e az idő, vagy nem, egyszerűen körül kell nézni – mondta Izzie. – És ez a mai délután mesés. Imádom a napot – tette hozzá csukott szemmel, és kifestett arcát az égre emelte.

Ki nem szereti?, gondolta Teddy. Talán a nagyanyja, aki vaksi szobai életet él Hampsteadben behúzott vászonsötétítők mögött, amelyek megakadályozzák, hogy fény jöjjön be a házba. Vagy hogy a sötétség kimenjen.

„A lovagok kódexe”, amelyet szóról szóra megtanult a Cserkészet fiúknak[2] című könyvből, és amelyhez gyakran fordult bizonytalanság idején, még mostanában is, noha önkéntes száműzetésbe vonult a mozgalomból, azt írta elő, hogy: „A lovagiasság megkévánja, hogy az ifjú a legfáradságosabb és alantasb próbákat is vígsággal és kellemmel állja.” Úgy vélte, Izzie szórakoztatása ilyen alkalom. Tényleg elég fáradságos.

Kezével árnyékolta a szemét a nap ellen, és végigpásztázta az eget a pacsirtát fürkészve. Az nem mutatott hajlandóságot újabb megjelenésre, így be kellett érnie a fecskék légi manővereivel. Ikaroszra gondolt, és azon töprengett, vajon milyen lehetett a földről nézve. Elég nagy, gondolta. De Ikarosz csak egy mítosz volt, nem? Teddy a nyári vakáció után bentlakásos iskolába készült, és már tényleg hozzá kellett kezdenie, hogy rendet tegyen a fejében.

– Sztoikus nyugalomra lesz szükséged, öreg cimbora – intette az apja. – Szerintem az a lényege, hogy ez egy próbatétel. A legjobb, ha mindig óvatos duhaj vagy – tette hozzá. – Ne merülj el, de ne is ússz az árral, inkább középen evezgess.

„A család minden férfi tagja” ebbe az iskolába járt, mondta a hampsteadi nagyanyja (az egyetlen nagyanyja, miután Sylvie édesanyja régen meghalt), mintha ez egy ősidők óta előírt törvény volna. Teddy úgy tervezte, hogy majd az ő fiának is oda kell mennie, noha az a fiú egy olyan jövőben létezett, amit Teddy meg se próbált elképzelni. Természetesen erre nem is volt szükség, hiszen abban a jövőben nem lesz fia, csupán egy lánya, Viola, ami elszomorítja majd Teddyt, de erről nem beszél, főként nem Violának, aki rögvest megsértődne.

Teddy meghökkent, amikor Izzie váratlanul énekelni kezdett, és – ami még meglepőbb – tett néhány tánclépést is. „Alouette, gentille alouette”. Még nem hallott francia beszédet, és azt hitte, Izzie nem azt énekli, hogy „gentille”, hanem hogy „csontíj”, és ez tetszett neki.

– Ismered ezt a dalt? – kérdezte Izzie.

– Nem.

– A háborúból van. Ezt énekelték a francia katonák. – Valami áttűnő árny – talán bánat – suhant át Izzie arcán, aztán már vígan mondta: – A szövege egészen borzasztó. A szegény pacsirta megkopasztásáról szól. A szeméről és a tolláról és a lábáról és így tovább.

A felfoghatatlan, de elkerülhetetlen majdani háborúban – Teddy háborújában – a 425. francia kanadai repülőszázad neve Alouette volt. ’44 februárjában, nem sokkal utolsó felszállása előtt Teddy kényszerleszállást hajtott végre a bázisukon, Tholthorpe-ban; két hajtómű kigyulladt, amikor átrepültek a Csatorna felett. A québeciek brandyvel kínálták a legénységet, kemény ital, de végtelenül hálásak voltak érte. A szolgálati jelvényükön egy pacsirta volt látható, fölötte a mottó: Je te plumerai, és akkor ő erre a napra gondolt Izzie-vel. Úgy érezte, nem is a saját emléke ez, hanem valaki másé.

Izzie piruettezett.

– Micsoda pacsirta! – mondta nevetve. Vajon erre célzott az apja, tépelődött Teddy, amikor azt mondta, Izzie „nevetségesen instabil”?

– Tessék?

– Micsoda pacsirta – ismételte Izzie. – Szép remények. Nem olvastad? – Meglepetésére egy pillanatra mintha az anyját hallotta volna. – De persze csak vicceltem. Mert már nincs itt egy se. Úgy értem, pacsirta. Eeeszátt. Eement – mondta valami buta cockney nyelven. – Én ettem pacsirtát – vetette oda félvállról. – Olaszországban. Ott ínyencfalatnak tartják. Persze egy pacsirtán nem sok rágnivaló van. Valójában csak egy harapásnyi.

Teddy összerázkódott. Rettenetes volt elképzelni, hogy a fennkölt madárkát lerántják az égből, röptében beléfojtják tökéletes énekét. Sok-sok évvel később, a hetvenes évek elején Viola az egyetemi amerikanisztika kurzuson felfedezte Emily Dickinsont. A maga zabolátlan ákombákomjaival lemásolt két sort egy versből, amiről azt gondolta, tetszeni fog az apjának (ahhoz már lusta volt, hogy az egész rövid verset leírja).

„Vágd szét a pacsirtát benn a zene, Ezüstbe burkolt rétegek.”[3] Teddyt meglepte, hogy a lánya gondolt rá. Nem volt gyakori nála az ilyesmi. Talán az irodalom volt egyike a keveseknek, ami közös volt bennük, noha ritkán beszélgettek róla, ha beszélgettek egyáltalán. Tervezgette, hogy válaszul küld neki valamit – egy verset, legalább néhány kiragadott sort mint kommunikációs eszközt. „Köszöntelek, víg szellem! Nem is vagy te madár”[4] vagy „Figyeld, madár zendül, dús ária a szerelem dala. Vidám pacsirta reggelt énekel”[5] vagy „Légies dalnok! Egek vándora! Megveted-é a földet, mely búval telve vár?”[6] (Létezett egyáltalán olyan költő, aki nem írt a pacsirtáról?) Attól tartott, hogy a lánya valahogy lekezelőnek tartaná. Ódzkodott tőle, hogy bármit is tanuljon az apjától, feltehetőleg akárkitől, így a végén Teddy csak ennyit válaszolt: „Köszönöm, nagyon figyelmes vagy.”

Mielőtt vissza tudta volna fogni magát – a jólneveltség vértje szétesett –, azt mondta:

– Undorító dolog megenni egy pacsirtát, Izzie néni.

– Miért lenne undorító? Csirkét meg más egyebet is eszel, nem? Végső soron mi a különbség? – Izzie a nagy háború alatt mentőautót vezetett. Holmi holt baromfi nem tudta felkavarni az érzelmeit.

Két világ, gondolta Teddy, de közben akaratlanul is eltöprengett, milyen íze lehet a pacsirtának. Szerencsére Trixie éktelenül ugatni kezdett valamit, és ez kizökkentette a gondolataiból.

– Na, nézd csak, egy lábatlan gyík – mondta magában elismerően, és a pacsirta felejtve volt. Két kézzel óvatosan felcsippentette, és Izzie orra alá dugta.

– Kígyó? – kérdezte a nénje fintorogva; a kígyók láthatólag nem tartoztak a kedvencei közé.

– Nem, lábatlan gyík – mondta Teddy. – Nem kígyó. De nem is féreg. Egyszerűen gyík. – Az állat bronzos-aranyló pikkelyei ragyogtak a napsugárban. Ez is egyfajta szépség. Van bármi a természetben, ami nem az? Még a meztelencsiga is megérdemel egy tisztelgést, persze az anyjától biztos nem.

– Micsoda mókás egy kisfiú vagy te – mondta Izzie.

Teddy nem tartotta magát kis fiúnak. Feltételezte, hogy a nagynénje – az apja legkisebb húga – a gyerekekről még kevesebbet tud, mint az állatokról. Fogalma sem volt róla, miért rabolta őt el. Szombat volt, ebéd után, és ő a kertben lődörgött, papírrepülőket gyártott Jimmyvel, amikor Izzie lecsapott rá, magához édesgette, hogy menjen vele sétálni „a határba”, amin láthatólag azt az ösvényt értette, amely Rókazugtól a vasútállomásig vezetett, és természetnek alig lehetett nevezni, sziklában és folyóban nem bővelkedett.

– Egy kis kaland. És csevegés. Nem lenne jó móka? – És most itt találta magát a nénje szeszélyeinek rabságában. Izzie ide-oda ténfergett, és furcsákat kérdezett tőle:

– Ettél már férget? Szoktál játszani cowboyost és indiánost? Mi akarsz lenni, ha nagy leszel? (Nem. Igen. Mozdonyvezető.)

A lábatlan gyíkot óvatosan visszatette a fűbe, és a pacsirtaeset sikertelenségébe beletörődve felajánlotta Izzie-nek a harangvirágokat.

– Az erdő felé át kell vágnunk a mezőn – mondta, és aggályosan nézte Izzie cipőjét. Aligátorbőrnek látszott, és olyan rikító zöldre volt festve, hogy magára valamit is adó aligátor nem vállalta volna. Vadonatúj volt, és nyilvánvalóan nem mezőjárásra szánták. Késő délutánra járt, és a tehéncsorda, amely itt szokott legelészni, szerencsére nem volt jelen. A tehenek, ezek a lágy, firtató tekintetű, nagy, buggyos lények nem tudták volna hová tenni a nénjét.

Izzie elszakította a ruhaujját, amint átmászott a kerítésen, aztán sikerült beletoccsannia egy tehénlepénybe, amit rajta kívül mindenki észrevett volna. Teddy szemében nőtt egy kicsit, mert imádni való és nemtörődöm vidámsággal viselte el mindkét balesetet. („Gondolom – mondta később az anyja –, egyszerűen csak eldobja majd ezeket a tönkrement darabokat.”)

A harangvirágok viszont kiábrándítóan hidegen hagyták Izzie-t. Rókazugban az évenként visszatérő látványt ugyanolyan lelkesedéssel fogadták, mint mások a nagy festők műveit. Büszkén vezették ki a látogatócsoportokat az erdőbe, hogy megcsodálják a végtelennek tűnő kék fátyolt.

– Wordsworthnek tűzliliomai voltak – mondta Sylvie –, nekünk meg harangvirágaink. – Ezek persze egyáltalán nem az ő harangvirágaik voltak, de az anyja ilyen tulajdonosi szemléletre hajlott.

Amint az ösvényen visszafelé sétáltak, Teddy hirtelen valami remegést érzett a mellkasában, valami túlfeszített izgalmat a szívében. A pacsirta énekének emléke és az anyjának szedett nagy csokor harangvirág éles, zöld illata összevegyült, és egy pillanatra csak a mámor létezett, valami eufória, ami azt a jelentést sugallta, hogy hamarosan minden titok feltárul. („Létezik a fény világa – mondta a nővére, Ursula. – De nem látjuk a sötétségtől.” „A mi kis manicheusunk” – mondta Hugh szeretettel.)



Az iskola persze nem volt ismeretlen Teddy számára. A bátyja, Maurice most Oxfordban tanult, de amíg az iskolába járt, Teddy gyakran elkísérte az anyját („az én kis testőröm”) díjkiosztásokra és az Alapítók napjára, és alkalmanként valamire, amit úgy hívtak, hogy Látogatás, amikor a szülőknek minden félévben egyszer megengedték – bár nem szorgalmazták különösebben –, hogy a gyereküket meglátogassák.

– Inkább nevezném büntető rendszernek, mint iskolának – dohogott az anyja. Sylvie nem lelkesedett annyira az oktatás áldásaiért, mint azt az ember elvárta volna tőle.

Az apja mély ragaszkodással viseltetett régi iskolája iránt, ezért meglepő volt, mennyire vonakodott attól, hogy bármiféle „látogatást” tegyen a régi tanyájára. Hugh távolmaradásaira különböző magyarázatok voltak: banki elfoglaltságok, fontos értekezletek, nyűgös részvényesek.

– Satöbbi satöbbi – mormogta Sylvie. – Visszamenni általában fájdalmasabb, mint előre – tette hozzá, amint az orgona belejajdult az Ó, Uram, mindnyájunk Atyja kezdő hangjaiba.

Ez két évvel ezelőtt volt, Maurice utolsó félévi díjkiosztóján. Maurice volt a diákvezető-helyettes, amiből a „helyettes” borzasztóan dühítette.

– Másodparancsnok – dúlt-fúlt, amikor az utolsó év elején kinevezték. – Én parancsnoknak tartom magam, nem helyettesnek. – Maurice azt képzelte magáról, hogy őt valami hősi anyagból gyúrták, olyasvalaki, aki csatába vezeti a többi embert, noha a következő háborút szó szerint végigülte a Whitehallban egy fontos íróasztal mögött, ahol a halottak csupán kényelmetlen statisztikai táblázatok voltak számára. 1923-ban, azon a forró júliusi napon az iskola kápolnájában senki nem gondolta volna, hogy az előző háború sarkában olyan gyorsan ott terem egy másik. A kápolna körül a tölgyfa táblákon még friss volt az aranyozás az öregdiákok („Tisztelet a hősi halottaknak”) nevén.

– Sokra mennek a „tisztelettel”, ha már halottak – súgta mérgesen Sylvie Teddy fülébe. A nagy háború pacifistát csinált Sylvie-ből, noha eredetileg elég harcias volt a természete.

Az iskola kápolnájában fullasztó volt a levegő, a padsorokon úgy ült az álmosság, mint a porréteg, mialatt az igazgató monoton hangon beszélt, csak beszélt. A színes üvegablakokon átszűrődő nap drágakőszínű rombuszokká tűnt át, de az ügyes csel nem pótolta a kinti valóságot. És hamarosan Teddy is ide kerül. Nem lesz könnyű kibírni.

Mikor aztán bekövetkezett, az iskolai élet nem is volt olyan rossz, amennyire tartott tőle. Voltak barátai és kitűnt a sportban, ez pedig bizonyos népszerűséget biztosít az embernek. Kedves fiú volt, az erőszakoskodókkal viszont kíméletlen, és ez is fokozta a népszerűségét, mégis amikor végzett, és felment Oxfordba, úgy összegezte, hogy az iskola brutális és civilizálatlan hely, és ezt a kemény tradíciót nem örökíti át a fiaira. Sok fiút szeretett volna – vidámakat, lojálisakat és erőseket –, és helyettük megkapta a reményei sűrített (vagy inkább redukált) változatát, ez volt Viola.

– Mesélj még magadról – mondta Izzie, miközben kirántott egy szál turbolyát a sövényből, és ezzel megtörte a pillanat varázsát.

– Magamról, ugyan mit? – kérdezte zavartan, az eufória elszállt, a titkokra ismét ráborult a lepel. Később az iskolában majd tanulja Brooke versét, A hangot – „A varázs megtört, a kulcs elveszett”, amely ehhez a pillanathoz illő idézet, de addigra már rég elfelejti ezeket a benyomásokat, mert természetüknél fogva mulandók.

– Akármit – mondta Izzie.

– Nos, tizenegy éves vagyok.

– Ezt én is tudom, butus. (Teddy valahogy nem feltételezte, hogy tényleg tudja.) – Mitől vagy te te? Mit szeretsz csinálni? Kik a barátaid? Van-e olyan hogyishívjákod, tudod – mondta, és kereste az idegen szót –, Dávid és Góliát, egy olyan csúzli vagy mi?

– Parittya?

– Igen! Mászkálni kell vele, és eltalálni az embereket és megölni dolgokat, és így tovább.

– Megölni dolgokat? Azt nem. Én soha nem tennék ilyet. (A bátyja, Maurice annál inkább.) Azt se tudom, hol van. Valamikor használtam, vadgesztenyéket lőttem le vele a fáról.

Izzie csalódottnak látszott Teddy pacifizmusa láttán, de nem lehetett eltántorítani a hitétől.

– Na és a csínytevések? Biztos belekeveredtél néhányba, minden fiú belekeveredik, nem? Csínyek és stiklik.

– Csínyek? – Teddy viszolyogva emlékezett a zöld festék esetére.

– Cserkész vagy? – kérdezte Izzie, vigyázzállást mímelve, és szabályosan tisztelgett. – Lefogadom, hogy cserkész vagy. Ciké cak, hej hej hej meg ilyenek.

– Még régebben – motyogott Teddy. – Voltam kiscserkész. – Ezt a témát nem szívesen beszélte meg a nagynénjével, de egyszerűen nem tudott hazudni, mintha születésekor megátkozták volna. Mindkét nővére – és még Nancy is – szükség esetén gyönyörűen tudott hazudni, Maurice és az igazság (vagy inkább Igazság) pedig csak futólag ismerték egymást, de Teddy szánalmasan őszinte volt.

– Kirúgtak a cserkészektől? – kérdezte Izzie mohón. – Menesztettek? Volt valami szörnyű botrány?

– Dehogyis.

– Na, meséld el! Mi történt?

A Kibbo Kift Szövetség, gondolta Teddy. Ha csak megemlíti ezeket a szavakat, utána órákig kell magyaráznia Izzie-nek.

– Kibbo Kift? – kérdezte a nénje. – Úgy hangzik, mint egy bohóc neve.



– Na és az édesség? Nagyon szereted például, és ha igen, melyiket? – Teddy aggodalmára egy kis notesz is előkerült. – Jaj, ezzel ne törődj – mondta Izzie. – Manapság mindenki jegyzetel. Szóval… édesség?

– Édesség?

– Édesség – erősítette meg a nénje, aztán sóhajtva azt mondta: – Tudod, drága Teddy, egyszerűen csak nem ismerek rajtad kívül más kisfiút. Gyakran gondolkodom mostanában, vajon miből fejlődik ki egy fiú, természetesen a mondókabeli békán, csigán, kiskutya farkán kívül. És a fiú – folytatta – maga a fejlődő férfi. A fiú a férfiban, a férfi a fiúban, és így tovább. – Ez utóbbit elég szórakozottan mondta, a turbolyán merengve. – Vajon te például nagykorodban olyan leszel-e, mint az apád?

– Remélem, igen.

– Ó, nem szabad beérni az átlagossal. Én biztosan soha nem fogom beérni. Fel kell nőnöd, hogy kalózosabb legyél! – Kezdte a turbolyát darabokra tépni. – A férfiak azt mondják a nőkre, hogy titokzatos lények, de valójában ez csak egy csel, hogy eltereljék a figyelmünket az ő teljes kiismerhetetlenségükről. – Az utolsó két szót elég hangosan és felháborodottan mondta ki, mintha egy bizonyos személynek szánná. („Mindig van neki kéznél egy-két pasas” – hallotta Teddy az anyjától.) – És mi van a kislányokkal? – kérdezte Izzie.

– Hogyhogy mi van velük? – kérdezte Teddy megütközve.

– Szóval van „bizalmas barátnőd”? Tudod, egy lány, akit különösen kedvelsz. – Izzie bugyuta, vigyorgó arcot vágott, amivel valami romantikus vagy más efféle ostoba dolgot próbált (nagyon ügyetlenül) mímelni.

Teddy elpirult.

– Egy kismadár azt csiripelte – folytatta Izzie fáradhatatlanul –, hogy egy kicsit belehabarodtál az egyik szomszéd kislányba.

Miféle kismadár, töprengett Teddy. Nancy és a rakás nővére – Winnie, Gertie, Millie és Bea – a Csókás nevű házban lakott Rókazug szomszédságában. Sok csóka elült az erdőben, aztán leszállt Shawcrossék pázsitjára, ahova Mrs. Shawcross minden reggel kidobta a kihűlt pirítóst.

Nem adja ki Izzie-nek Nancyt semmilyen körülmények között, kínvallatás hatására sem – mert ez most az. Nem mondja ki a nevét, nehogy beszennyeződjön Izzie száján, és gúnyt űzzön belőle. Nancy a barátja, vidám cimborája, nem a nyálas szerelme, amire Izzie utalt. Persze egy nap elveszi majd Nancyt, igen, de akkor az egy lovag önzetlen, tiszta szerelme lesz. Nem mintha értette volna, milyen másféle szerelem létezik még. Ugyan látta a bikát a tehenekkel, és Maurice azt mondta, hogy az emberek is így csinálják, beleértve Apát és Anyát is, és közben vihorászott. Teddy szinte biztosra vette, hogy Maurice hazudik. Hugh és Sylvie túl fennkölt volna ehhez az akrobatamutatványhoz.

– Hú, de elpirultál! – ujjongott Izzie. – Most már biztos, hogy sikerült kifürkésznem a titkodat.

– Körtés savanyú cukor – mondta Teddy azon igyekezetében, hogy véget vessen a vallatásnak.

– Mi van vele? – kérdezte Izzie. (Könnyen össze lehetett zavarni.) Az összetépett turbolyát a földre hajította. Nem törődött a természettel. Könnyedén átgázolt volna a mezőn, felrúgta volna a bíbicek fészkét, megrémítette volna a mezei egereket. A város az ő helye, a gépek világa.

– A kedvenc édességem – mondta Teddy.

Amint befordultak a sarkon, taszigálva és lökdösődve szembejött velük a fejésből a tehéncsorda. Már biztosan késő van, gondolta Teddy. Reménykedett, hogy nem maradt le a teáról.



– Ó, harangvirág, milyen gyönyörű – mondta az anyja, amint beléptek a kapun. Estére öltözött, és ő maga is elég gyönyörű volt. Az iskolában, ahova Teddy járni fog, Maurice szerint az anyjának sok hódolója akadt. Teddy büszke volt rá, hogy az anyját igazi szépségnek tartják. – Mi az ördögöt csináltatok ilyen sokáig? – kérdezte Sylvie. A kérdést Teddynek címezte, de Izzie-nek szánta.



Sylvie bundában a tükörképét szemléli a hálószobatükörben. Felhajtja egy rövid estélyi keppgallérját, hogy az arcát keretezze. Kritikus vizsgálódás. A tükör valaha a barátja volt, de most mintha közönyösen tekintene rá.

A hajára teszi a kezét; ez az ő „legfőbb ékessége”, fésűk és hajtűk fészke. Ma már ódivatú ez a frizura, olyan matrónához illik, aki felett elszállt az idő. Vágassa le? Hugh vigasztalhatatlan lenne. Hirtelen eszébe jut egy kép – egy szénnel készült portré, amit az apja kevéssel a halála előtt skiccelt le. Sylvie mint angyal, ezt a címet adta neki. Tizenhat éves, illedelmesen áll, hosszú, fehér ruhában – hálóing lehet, elég könnyű anyag –, és félig elfordul az apjától, hogy jobban érvényesüljön gyönyörű hajzuhataga.

– Nézzél bánatosan! – utasította az apja. – Gondolj az Ember bukására! – Sylvie előtt volt még a csodás, ismeretlen élet, és nemigen tudott ilyen nehéz témával mit kezdeni, de kedvesen biggyesztette a száját, és elmélyülten meredt apja óriás műtermének távolabbi falára.

Kényelmetlen volt a pozíció, és emlékezett, hogy sajogtak a bordái; megszenvedett az apja művészetéért. A nagy Llewellyn Beresford, a gazdagok és híresek portréfestője, az ember, aki halálakor csak adósságot hagyott maga után. Sylvie máig érezte a hiányt, nem annyira az apját hiányolta, mint inkább azt az életet, amit felépített, de sajnos kiderült, hogy a szerkezetnek nem volt alapozása.

– Ki mint vet – búsongott csendesen az anyja –, úgy arat. – De itt ő vetett, és mi arattuk a semmit.

Az apja halálát egy megalázó csődárverés követte, és Sylvie anyja ragaszkodott hozzá, hogy ők is jelen legyenek, mintha mindenáron a saját szemével akarta volna látni, hogyan vonul el előttük minden egyes elvesztett tárgy. Névtelenségbe burkolózva (ezt remélték) ültek a hátsó sorban, és figyelték, ahogy mindenki szeme láttára parádéznak földi javaik. Az önsanyargatás vége felé előkerült a Sylvie-ről készült skicc.

– 182. tétel. Szénrajz a művész lányáról – kiáltották ki, Sylvie angyali mivolta ekkorra szemlátomást szertefoszlott. Az apja felruházhatta volna glóriával és szárnyakkal, és akkor világosabb lett volna a célja. Így Sylvie csupán dacos, csinos, hálóinges lánynak látszott.

Egy kövér, elhanyagolt külsejű ember a licitálás minden fordulójában felemelte a szivarját, és végül ő vehette meg Sylvie-t három fontért, tíz shillingért és hat pennyért.

– Olcsó – motyogta az anyja. Mostanra feltehetőleg még olcsóbb, gondolta Sylvie. Az apja festményei a háború után teljesen kimentek a divatból. Vajon hol lehet most?, töprengett. Szeretné visszaszerezni. A gondolat feldühítette, egy szemöldökráncolás a tükörben. Amikor az árverés végre a végéhez döcögött („Vegyes tétel, amely magában foglal egy pár réz tűzbakot, egy megfeketedett ezüst parázstartó üstöt, egy nagy vörösréz kancsót”), a tömeggel együtt kinyomultak a teremből, és véletlenül éppen meghallották, amint a lepusztult ember hangosan odaszól a társának:

– Jól fogok szórakozni ez előtt az ízletes friss husika előtt. – Sylvie anyja (diszkréten) felsikoltott – nem szeretett cirkuszt csinálni –, és hallótávolságon kívülre húzta az ő ártatlan angyalát.

Romlott, minden romlott, gondolta Sylvie. A legelejétől, a Bukástól kezdve. Megigazgatta a keppgallérját. Borzasztó meleg volt, de úgy gondolta, a legjobban bundában néz ki. A kepp sarki rókából készült, és ez eléggé elszomorította, mert kedvelte a rókákat, amelyek a kertjüket látogatták – a házukat is róluk nevezte el. Vajon hány róka kell hozzá, hogy egy ilyen kepp elkészüljön?, töprengett. Legalább nem annyi, mint egy kabáthoz. A gardróbszekrényében egy nercbunda is lógott, Hugh ajándéka a tizedik házassági évfordulójukra. El kell küldenie a szőrméshez, ráférne egy kis átszabás valami modernebbre.

– Akárcsak rám – mondta a tükörnek.

Izzie-nek új bundája volt, selyemgubó szabású. Coboly. Vajon hogy tesz szert bundára, amikor nincs is pénze?

– Ajándék – mondta Izzie. Természetesen egy férfitól, és egy férfi soha nem ad bundát ajándékba úgy, hogy ne várna el viszonzásul valamit. Természetesen a férjet kivéve, aki pusztán egy kis szerény hálát vár.

Sylvie majdnem elalélt a rajta lévő parfüm mennyiségétől, amit nyugtalan kézzel magára locsolt, noha általában nem volt ideges természetű. Estére Londonba készült. A vonat forró lesz és zsúfolt, a város még rosszabb, fel kéne áldoznia a prémet. Ahogyan a rókákat feláldozták érte. Volt erről egy viccféle, valahol mélyen beágyazódva, olyasféle, amilyeneket Teddy szokott gyártani, nem amilyet ő. Sylvie-nek nem volt humora. Ez volt a folt a jellemén.

A tekintete akaratlanul a toalettasztalkán álló fényképre tévedt: Jimmy születése után készült műtermi fotó volt. Sylvie ül. Az újszülött baba a keresztelőingében – óriási kincs, minden Todd ezt viselte – szinte kifolyik a karjai közül, miközben a többi ivadéka művésziesen köré rendeződik, mint a királyok imádásán. Sylvie végighúzta az ujját az ezüstkereten, szeretetét jelezve, de port talált rajta. Beszélnie kell Bridgettel. A lány kezd piszkos lenni. („Végül minden szolga a gazdája fejére nő” – figyelmeztette Sylvie-t az anyósa, amikor hozzáment Hugh-hoz.)

A lenti jövés-menés csak azt jelenthette, hogy Izzie visszajött. Sylvie kelletlenül levette a keppet, és felvette könnyű esti köpenyét, amihez csak szorgos selyemhernyókat áldoztak fel. Feltette a kalapját. Divatjamúlt frizurájához nem illettek a csinos kerek sapkák és barettek, így még mindig chapeau-t viselt. Véletlenül megbökte magát a hosszú ezüst kalaptűvel. (Meg lehetne ölni valakit egy kalaptűvel? Vagy csak megsebesíteni?) Elmormolt egy átkot az istenekre, mire a jól fésült, ártatlan gyerekarcok szemrehányóan néztek rá a fényképről. Hamarosan negyvenéves lesz, és ettől a kilátástól elégedetlen lett magával. („Még elégedetlenebb” – helyesbített Hugh.) Türelmetlenséget érzett maga mögött, meggondolatlanságot maga előtt.

Elvégzett még egy utolsó értékbecslést. Elég jó, vélte, bár nem szívesen érte be ezzel a megítéléssel. Két éve látta őt utoljára. Vajon még most is szépségnek tartja majd? Mert így nevezte. Létezik a földön olyan nő, aki ellen tud állni, ha szépségnek nevezik? Sylvie ellenállt, és tartózkodó maradt.

– Férjes asszony vagyok – ismételgette kimérten.

– Akkor nem kellett volna belemenni ebbe a játékba, kedvesem – mondta a férfi. – A következmények rettenetesek lehetnek az ön számára – a mi számunkra. – Ezen a gondolaton úgy nevetett, mintha tetszene neki. Igaz, Sylvie bátorította őt, aztán rájött, hogy nincs tovább.

A férfi külföldre távozott, a gyarmatokra, fontos munkát végzett a birodalom számára, de most visszatért, Sylvie-nek meg úgy folyt ki a kezéből az élete, mint a víz, és már nem érzett további késztetést, hogy kimért legyen.



Egy óriási csokor harangvirág köszöntötte.

– Ó, harangvirág, milyen gyönyörű – mondta Teddynek.

Az ő fia. Volt még másik kettő, de azok néha egyáltalán nem számítottak. A lányai meg nem feltétlenül jelentettek érzelmi kérdést, inkább megoldásra váró problémát. Csak egyetlen gyerek tartotta a szívét meglehetősen szutykos mancsában.

– Mosakodj meg tea előtt, édesem – mondta Teddynek. – Mi az ördögöt csináltatok ilyen sokáig?

– Ismerkedtünk egymással – mondta Izzie. – Olyan édes ez a fiú. Ejha, mesésen nézel ki, Sylvie. És százyardnyiról megérezném az illatodat. Valódi femme séduisante.[7] Mire készülsz? Mesélj!

Sylvie méregette Izzie-t, de aztán kitért a válasz elől, amint meglátta a trágyás zöld aligátorokat a Voysey előszobaszőnyegen.

– Kifelé – mondta, és Izzie-t a bejárati ajtó felé terelte, és újra: – Kifelé.

– A patvarba! – mormogta Hugh, és lebotorkált a lépcsőn a kuckójából az előszobába, mikor Izzie végigviharzott az ösvényen. Sylvie-hez fordult, és azt mondta: – Remekül nézel ki, drágám.

Hallgatták, amint Izzie életre rúgja a Sunbeam motorját, aztán figyelték a gyorsítás nyugtalanító hangját. Izzie olyan stílusban vezetett, mint Varangy:[8] sokat tülkölt, és keveset fékezett.

– Előbb-utóbb megöl valakit – mondta Hugh, aki maga remek sofőr volt. – És úgy tudtam, nincs egy vasa sem. Hogy tudta összeszedni az anyagiakat egy újabb kocsira?

– Nem becsületesen, ebben biztos lehetsz – mondta Sylvie.



Teddy végre megmenekült a rémes kószálástól Izzie-vel, de még hátravolt anyja szokásos kihallgatása, hogy megnyugodhasson: a gyerekét semmilyen értelemben nem rontotta meg az Izzie-vel való kapcsolat.

– Semmit nem tesz hátsó gondolat nélkül – mondta Sylvie sötéten. Teddy végül megszabadult, és megkereste az uzsonnáját: valami előre elkészített szardíniás pirítóst, mert ezen az estén volt Mrs. Glover kimenője.

– Pacsirtát is evett – mondta Teddy az asztalnál a nővéreinek. – Olaszországban. Nem mintha számítani, hogy hol.

– „Szárnyán sebzett pacsirta” – mondta Ursula, és amikor Teddy értetlenül nézett rá, hozzátette: – Blake. „Szárnyán sebzett pacsirta véget Vet a kerub énekének”.[9]

– Reménykedjünk, hogy egy napon őt is megeszi valami – szólalt meg vidáman a praktikusabb gondolkodású Pamela.

Pamela a Leedsi Egyetemre készült természettudományt tanulni. Nagyon vágyott már az „üdítő északra”, a „valódi” emberek közé.

– Mi nem vagyunk elég valódiak? – dohogott Teddy Ursulának, aki nevetve feltette a kérdést:

– Mi a valódi? – ami Teddy számára butaságnak tűnt, mert még nem volt alkalma, hogy megkérdőjelezze az érzékelhető világot. – A valódi az, amit látni és megízlelni és tapintani lehet.

– Ebből legalább két érzék hiányzik – mutatott rá Ursula. Valódi a fa és a harangvirág, a bagoly és a róka, a Hornby vasút, ami körbegurul a szobája padlóján, a sütőben piruló sütemény illata. A dala fonalán emelkedő pacsirta.



Esti beszámoló Rókazugból: miután Hugh kivitte Sylvie-t az állomásra, egy pohárka whiskyvel és a félig szítt szivarja csonkjával visszavonult a kuckójába. Visszafogott ember volt, nem tudatos megfontolásból, sokkal inkább ösztönösen. Szokatlan dolog volt, hogy Sylvie felmenjen Londonba.

– Színház és vacsora barátokkal – mondta. – Ott maradok éjszakára. – Nyugtalan lélek, ami nem szerencsés egy feleségnél, de meg kell bízni benne mindenben, különben a házasság egész épülete dől össze és morzsolódik szét.

Pamela a nappaliban ült, az orrát egy kémiatankönyvbe dugta. A Girtonra nem sikerült a felvételije, és nem igazán kívánkozott az „üdítő északra”, de „a muszáj nagy úr”, ahogy Sylvie szokta – idegesítően – mondani. Pamela (magában) csillogó díjakat és ragyogó karriert remélt, és most attól tartott, hogy nem lesz az a bátor nő, akinek korábban elképzelte magát.

Ursula, Pamela lábánál terpeszkedve, rendhagyó latin igéket ragozott.

– Micsoda boldogság – mondta Pamelának. – Az élet innentől kezdve már csak jobb lehet – és Pamela nevetett, és azt válaszolta:

– Csak ne légy ebben annyira biztos!

Jimmy pizsamában ült a konyhaasztalnál, és élvezettel fogyasztotta az esti tejét és kekszét. Mrs. Glover, a szakácsnéjuk, olyan asszony volt, aki nem állhatta a mondákat és meséket és efféléket, felügyelete híján Bridget most kihasználta a lehetőséget, hogy miközben az edényeket súrolja, Jimmyt egy megnyirbált, de még így is rendkívül vérfagyasztó mesével szórakoztassa „a Monyókról”.

Maga Mrs. Glover otthon volt, kezében egy kis pohár barna sörrel szundikált, lába a kandallórácsnak támasztva.



Eközben Izzie a nyílt országúton volt, és magában az Alouette-et énekelte. A dallam mostanra szilárdan befészkelte magát az agyába. Je te plumerai, bömbölte dallamtalanul. Megkopasztlak. A háború borzalmas dolog volt, bárcsak ne emlékeztette volna magát rá. Ő maga az ÖNE tagjaként szolgált. Nagyon bugyuta betűszó. Önkéntes Nővérek Elsősegélye. Mentőautó-vezetést vállalt, noha előzőleg még autót se vezetett, de a végén mindenféle rettenetes dolgot megcsinált. Emlékezett, hogy a nap végén hogy pucolta ki a mentőautót, a vért, a váladékot és az ürüléket. Emlékezett még csonkításokra, elszenesedett koponyákra, romba dőlt falvakra, a sárból és földből kikandikáló végtagokra. Vödörszám álló szennyes tamponokra és genny áztatta kötésekre és a szegény fiúk borzalmas, nedvedző sebeire. Nem csoda, hogy az ember el akarja ezeket felejteni. Szórakozz már egy kicsit, az ég szerelmére! Megkapta a Croix de Guerre-t.[10] Erről otthon soha senkinek nem beszélt. Amikor hazament, elrejtette egy fiókban. Nem volt ennek semmi jelentősége, ha arra gondolt az ember, min mentek keresztül azok a szegény fiúk.

A háború alatt kétszer volt eljegyezve, mindkét férfi napokkal az után meghalt, hogy megkérte a kezét, és jóval az előtt, hogy Izzie hozzájutott volna, hogy levelet írjon haza az örömhírről. A második mellett ott volt, amikor meghalt. Véletlenül találta meg egy tábori kórházban, ahová a mentővel éppen sebesülteket szállítottak. Először fel sem ismerte, annyira szétroncsolták a tüzérségi lövedékek. A főnővér, mivel kevés volt a nővér és a szolgálatos, bátorította, hogy maradjon vele.

– Csitt, csitt – nyugtatgatta Izzie, és őrizte őt a halálos ágyán a petróleumlámpa olajossárga fényénél. A végén a haldokló az anyját hívta, mindegyik az anyját hívta. Izzie el nem tudta képzelni, hogy a halálos ágyán Adelaide-et hívná.

Elsimította a vőlegénye takaróit, megcsókolta a kezét, mivel nem sok arca maradt, hogy megcsókolhassa, és szólt a szolgálatosnak, hogy a fiú meghalt. Nem volt semmi eufemizmus. Azután visszatért a mentőautóhoz, és ment összegyűjteni a további áldozatokat.

Harmadszor már kihátrált, amikor egy elég félénk fiú, egy Tristan nevű kapitány, felkínálta neki, hogy egy darab zsineget köt az ujja köré. („Bocsánat, ez mindenem. Amikor ez befejeződik, lesz egy gyönyörű gyémántom a számodra. Nem? Biztos vagy benne? Pedig óriási szívességet tennél vele egy fickónak.”) Ő nem szerencsés, és ettől meg akarja kímélni a fiút, gondolta Izzie – szokatlanul önzetlenül –, ami különös gondolat volt tőle, tekintettel arra, hogy ezekre a kedves kis tisztekre a közreműködésével vagy anélkül, mindenképpen gyászos vég várt.

Miután Tristant visszautasította, Izzie soha többé nem látta, és halottnak vélte (mindet halottnak vélte), de egy évvel a háború befejezése után a társasági híreket böngészte, és rábukkant a fényképére a St. Mary-altemplom hírei között. Kiderült, hogy parlamenti képviselő, és piszkosul gazdag a családja pénzéből. A férfi sugárzóan mosolygott az oldalán álló, nevetségesen fiatal menyasszonyára, aki – nagyítón nézve jól láthatóan – egy tényleg gyönyörű gyémántot viselt az ujján. Izzie feltételezte, hogy a férfit ő mentette meg, de sajnálatosan magát nem tudta megmenteni. Amikor a nagy háború véget ért, ő már huszonnégy éves volt, és szembe kellett néznie azzal, hogy eljátszotta minden lehetőségét.

Az első vőlegényét Richardnak hívták. Ezenkívül nem sokat tudott róla. Lovagolt a Beaufort vadászegyletben – derengett fel. Csak szeszélyből mondott neki igent, de a második jegyesébe – akinek a haldoklását végigkísérte a tábori kórházban – fülig szerelmes volt. A fiú fontos volt Izzie-nek, és ami még jobb, a fiúnak is fontos volt Izzie. A röpke együtt töltött pillanatokban varázslatos jövőről ábrándoztak – csónakázás, lovaglás, tánc. Lakoma, nevetés, napfény. Pezsgőbontás a szerencséjükre. Nem sár, nem vég nélküli rettenetes mészárlás. Augustusnak hívták. Gussie, a barátai így szólították. Néhány évvel később Izzie rájött, hogy a regényírás a feltámasztás és a megőrzés eszköze lehetne egyszerre.

– Amikor minden más elveszett, csak a művészet marad – mondta Sylvie-nek a következő háborúban.

– Az Augustus kalandjai művészet?– kérdezte Sylvie, és felvonta elitista szemöldökét. Augustus kisbetűvel. Izzie meghatározása természetesen általánosabb volt, mint Sylvie-é.

– Minden művészet, amit valaki létrehozott, és másvalaki élvez.

– Még Augustus is? – kérdezte nevetve Sylvie.

– Még Augustus is – mondta Izzie.



Azok a szegény halott fiúk a nagy háborúban nem voltak sokkal idősebbek Teddynél. Az unokaöccsével ma volt egy pillanat, amikor teljesen úrrá lettek rajta a gyengéd érzések. Bárcsak meg tudná óvni a veszélyektől, a fájdalomtól, amit a világ (elkerülhetetlenül) okoz majd neki. Persze neki is van saját gyereke, akit tizenhat éves korában szült, és sebtében örökbe adott, olyan tiszta és olyan gyors kimetszéssel, hogy soha nem is gondol a fiúra. Akkor talán az is mindegy, hogy amikor ellágyulva kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa Teddy haját, a fiú hirtelen lehajtotta a fejét, és azt mondta:

– Na, nézd csak, egy lábatlan gyík – és Izzie keze csak az üres levegőt simította meg.

– Micsoda mókás egy kisfiú vagy te – mondta, és egy pillanatra Gussie összezúzott arcát látta, amint haldoklik a tábori ágyon. Aztán az összes többi szegény halott fiú arcát, sort sor után, egyre tovább és tovább, szétterülve a messzeségben. A halottakét.

Olyan gyorsan igyekezett elszakadni ettől az emléktől, amennyire tudott, és éppen csak elkerült egy biciklistát, aki imbolyogva leszorult az útpadkára. Az onnan kiáltozott szitkozódva a figyelmetlen Sunbeam távolodó hátsó ütközőinek. Arduis invictus, ez volt az ÖNE jelmondata. Legyőzhetetlenül a megpróbáltatásban. Borzasztó unalmas. Izzie-nek elege volt a megpróbáltatásokból, köszönte.

Az autó repült az utakon. Izzie fejében sarjadozni kezdett Augustus csírája.



Maurice, aki ezúttal nem volt ott a névsorolvasásnál, éppen fehér nyakkendőbe és frakkba vágta magát, mert Oxfordban a Bullington Club vacsorájára készülődött. Az este végére a Bulligton Club hagyományai szerint az étterem majd romhalmazzá válik. Az emberek meglepődve látnák, hogy a kemény páncél alatt milyen lágy, kétségekkel és sebekkel teli, gyötrődő lény lakozik. Maurice eltökélte, hogy ez a lény soha nem láthatja meg a napvilágot, és a nem túl távoli jövőben maga is a páncél részévé válik, olyan csiga lesz, amelyik soha nem szabadul a házából.



„Találka”. Már a szó maga bűnösen csengett. A férfi két szobát foglalt a Savoyban. Régebben, mielőtt a férfi elutazott, már találkoztak itt, de ártatlanul (viszonylag), nyilvános helyen.

– Egymásba nyíló szobákat – mondta. A szállodai személyzet tudni fogja az „egymásba nyíló” szavak jelentőségét, bizonyosan. Milyen szégyenletes.

Sylvie szíve a torkában dobogott, amikor az állomáson taxiba szállt a szálloda irányába. Bukásra szánt asszony volt.



Hugh megkísértése.

„Aranysugár a napsugár, ragyog a fényes égen.”[11] Hugh magában énekelgetett a kertben. Előbújt a kuckójából, hogy egy kis vacsora (ha egyáltalán annak lehetett nevezni) utáni sétát tegyen. A Rókazugot és a Csókást elválasztó magyalsövény másik oldaláról vidám ének válaszolt: „Ezüst sugár a holdsugár, ragyog a fényes égen.”

Valahogy így esett, hogy egyszer csak Shawcrossék télikertjében találta magát Roberta Shawcross vállát átkarolva, miután átcsúszott a sövény nyílásán, amit a gyerekek alakítottak ki a többéves használat során. (Ő és Mrs. Shawcross nemrégiben szerepeltek A Mikádó helyi amatőr előadásán. Magukat és egymást is elkápráztatták a nem sok jóval kecsegtető produkcióban, hogy milyen elánnal énekelték Ko-Kót és Katishát.)

Nap és Hold, gondolta Hugh, a férfias és a nőies elem. Mit gondolt volna, ha tudja, hogy egy napon így hívják majd a dédunokáit?

– Mrs. Shawcross – mondta, amikor átjutott a sövény másik oldalára, tele magyalhorzsolásokkal. A gyerekek, akik ezt a rövidebb utat használják, jóval kisebbek, mint ő, konstatálta.

– Ó, kérem, szólítson Robertának, Hugh. – Milyen nyugtalanítóan intimnek hangzott a neve az ajkáról. Nedves, duzzadó ajkak, amelyek dicséretet és bátorítást osztottak boldog-boldogtalannak.

Érezte a teste melegét, amint hozzáért. És nem volt rajta fűző. Elég bohém stílusban öltözködött, de nem csoda, hiszen vegetáriánus és pacifista volt, és természetesen ott volt az egész választójogi kérdés. A nő elképesztően idealista volt. Nem lehetett nem csodálni. (Természetesen csak egy bizonyos pontig.) A hiedelmeit és a szenvedélyeit kívül viselte. Sylvie szenvedélyei viharok voltak, amelyek belül dühöngtek benne.

Hugh kissé szorosabban vonta magához a nőt, és érezte, hogy hasonlóképpen reagál.

– Ó, egek! – mondta az asszony.

– Tudom… – mondta Hugh.

Mrs. Shawcross-szal – Robertával – az volt a helyzet, hogy értette a háborút. Nem mintha ő beszélgetni akart volna róla – istenem, dehogy –, de mégis megnyugtató volt olyasvalaki társasága, aki tudja. Legalább egy kicsit. Shawcross őrnagynak voltak problémái, amikor a frontról visszatért, és a felesége nagyon együttérzett vele. A fronton sok rettenetes dolgot látott az ember, de ezekről nem lehetett otthon beszélni, és természetesen Sylvie sem mutatott hajlandóságot, hogy a háborúról beszélgessenek. Ez szakadás volt életük szövetében, és Sylvie szép precízen bestoppolta.

– Ó, ez remek megfogalmazás, Hugh – mondta Mrs. Shawcross, vagyis Roberta. – De tudja, hacsak valaki nem ismer valami nagyszerű, láthatatlan öltésmódot, a varrás mindig látszani fog, nem?

Hugh már megbánta a varrásmetafora alkalmazását. A túlfűtött télikertet betöltötte a gólyaorr rettentően nyomasztó illata. Mrs. Shawcross Hugh arcára tette a tenyerét, olyan gyengéden, mintha törékeny tárgyat érintene meg. Hugh ajka közelített az övéhez. Még csak ez kellett, gondolta Hugh. Feltérképezetlen területre tévedt.

– Csak hát Neville – kezdett bele félénken Mrs. Shawcross. (Ki az a Neville?, töprengett Hugh.) – Neville nem tud… többé. A háború óta, ugye, érti?

– Shawcross őrnagy?

– Igen, Neville. És az ember nem akar… – Elpirult.

– Ó, értem – mondta Hugh. A gólyaorrtól lassan kezdett émelyegni. Friss levegőre volt szüksége. Kezdett pánikba esni. Ő komolyan veszi a házassági fogadalmát, nem úgy, mint néhány férfi az ismerősei közül. Hisz a házasság kompromisszumában, és elfogadja a korlátozásokat. És Mrs. Shawcross – Roberta – a szomszédban lakik, az isten szerelmére! Kettőjüknek összesen tíz gyereke van – erre nem lehet házasságtörő szenvedélyt alapozni. Nem, ki kell szabadulnia ebből a helyzetből, gondolta, miközben az ajka egyre közeledett.

– Ó, istenem! – kiáltott Mrs. Shawcross, és hirtelen egy lépést tett hátrafelé. – Már ennyi az idő?

Hugh körültekintett, és kereste az órát, de egyet se látott.

– Kibbo Kift-est van – mondta Mrs. Shawcross.

– Kibbo Kift? – ismételte zavartan Hugh.

– Igen, muszáj mennem, várnak a gyerekek.

– Hát persze – mondta Hugh. – A gyerekek. – Elkezdte a visszavonulást. – Nos, ha bármikor szeretne beszélgetni, tudja, hol talál. Itt a szomszédban – tette hozzá teljesen fölöslegesen.

– Igen, hát persze.

Menekült, és inkább a körülményes utat és ajtót választotta, mint a gonosz nyílást a sövényen.

Nem szép dolog, hogy visszabújik a kuckója szűzies biztonságába, ennek ellenére akaratlanul is némi büszkeséget érzett. Elkezdte fütyülni a Három kislány az iskolából-t. Jókedve támadt.



Na és mi van Teddyvel?

Teddy egy körben állt egy közeli mezőn, amelyet a Kastélyban lakó Lady Daunt bocsátott rendelkezésre. A kör tagjai, főleg gyerekek, az óramutató járása szerint mozogtak, és furán ugrabugráltak annak alapján, ahogyan Mrs. Shawcross elképzelte, milyen lehetett a szászok tánca. („Táncoltak egyáltalán a szászok? – kérdezte Pamela. – Nem úgy gondolunk rájuk, hogy táncolnak.”) Bot volt mindegyikük kezében – ágak, amelyeket az erdőből zsákmányoltak –, időnként megálltak, és a földet döngették a rudakkal. Teddy az „uniformist” viselte – zekét, rövidnadrágot és csuklyát –, emiatt úgy festett, mint valamiféle átmenet egy törpe és Robin Hood (nem túlságosan) víg cimborái között. A csuklya idomtalan volt, mert kötelező volt neki magának megvarrnia. A kézművesség egyike volt azon dolgoknak, amiket a Kibbo Kift szorgalmazott. Mrs. Shawcross, Nancy mamája folyvást jelvényeket és karszalagokat és zászlócskákat hímeztetett velük. Megalázó dolog.

– A tengerészek varrnak – mondta Pamela, aki így igyekezett bátorítani őt.

– És a halászok kötnek – tette hozzá Ursula.

– Nagyon köszönöm – mondta Teddy mogorván.



Mrs. Shawcross a kör közepén állt, és vezényelte kis táncosait. („Most ugorj a bal lábadra, és bókolj egyet a jobb oldaladon álló társad felé.”) Mrs. Shawcross ötlete volt, hogy lépjen be a Kibbo Kiftbe. Pontosan abban a pillanatban, amikor farkaskölyökből valódi cserkésszé válhatott volna, elcsábította őt Nancy vonzerejével. („Fiúk és lányok együtt?” – kérdezte Sylvie gyanakodva.)

Mrs. Shawcross lelkes híve volt a Szövetségnek. A Kibbo Kift, magyarázta Mrs. Shawcross, a militarista cserkészek egalitariánus, pacifista alternatívája, vezetőjük a cserkészektől menekült el. („Dezertőrök?” – kérdezte Sylvie.) Emmeline Pethick-Lawrence, Mrs. Shawcross egyik példaképe szintén tag volt. Mrs. Shawcross valaha maga is szüfrazsett volt. („Nagyon bátor” – mondta szeretetteljesen Shawcross őrnagy.) Még mindig tanítják az erdőjárást, magyarázta Mrs. Shawcross, táboroznak és túráznak és így tovább, de ezt most nyomatékosan megalapozza „Anglia ifjainak spirituális megújítása”. Ez Sylvie-nek kedvére volt, Teddynek kevésbé. Noha Sylvie általában ellenségesen viseltetett minden ötlet iránt, ami Mrs. Shawcrosstól eredt, úgy határozott, hogy ez „jó dolog” lesz Teddy számára.

– Minden jó, ami nem háborúra ösztökél – mondta. Teddy nem feltételezte, hogy a cserkészek háborúra ösztökélnének, de a tiltakozása hiábavaló volt.

Nemcsak a varrást felejtette el megemlíteni Mrs. Shawcross, hanem a táncot, a népdaléneklést, az erdő körbeficánkolását és a vég nélküli locsogást is. És klánokban és törzsekben és páholyokban voltak, mert egy csomó (vélt) rézbőrű indián szokást összekevertek a (vélt) szász rituáléval, és ebből képtelen zagyvaság jött ki.

– Mrs. Shawcross talán megtalálta Izrael egyik elveszett törzsét – nevetett Pamela.

Mindenki választott magának indián nevet. Teddy volt Kis Róka. („Természetesen” – mondta Ursula.) Nancy volt Kis Farkas. (Mrs. Shawcross egy könyvre hivatkozva azt mondta: csejen nyelven Honiahaka.) Maga Mrs. Shawcross volt a Nagy Fehér Sas.

(„Atyaég! – mondta Sylvie. – Ezt nevezem hübrisznek!”)

Azért voltak jó dolgok is – először is együtt lehetett lenni Nancyvel. Aztán tanultak íjászatot valódi íjjal és nyílvesszővel, nem olyan dolgokkal, amiket maguknak kellett elkészíteni faágakból vagy ilyesmiből. Teddy szerette az íjászatot, mert úgy gondolta, egyszer még jól jöhet – ha számkivetett lesz például. Vajon lenne szíve lenyilazni egy őzet? A nyulak, borzok, rókák, még a mókusok is, kedvesek voltak ennek a szívnek. Arra gondolt, talán ha az életben maradása függne tőle, ha az éhhalál volna a másik lehetőség. Csak meg kellene húzni a határt valahol. Kutyák, pacsirták.

– Ez elég pogány dolognak hangzik – mondta Hugh aggodalmasan Mrs. Shawcrossnak. („Kérem, szólítson Robertának!”) Ez még egy korábbi beszélgetés során történt, a télikerti „incidens” előtt, mielőtt még nőként gondolt volna rá.

– Nos, az „utópisztikus” jobb kifejezés – felelte Mrs. Shawcross.

– Á, szóval Utópia – mondta Hugh csüggedten. – Milyen haszontalan elképzelés is az.

– Hát nem Wilde írja – mondta Mrs. Shawcross –, hogy „a fejlődés az Utópiák megvalósulása”?

– Nemigen keresném az erkölcsi hitvallásomat annál az embernél – mondta Hugh, aki eléggé csalódott Mrs. Shawcrossban – ezt később elrettentésül idézte eszébe, amikor a gondolatai visszakalandoztak a gólyaorr illatához és a fűző hiányához.

Teddy Utópiáról alkotott elképzelésében a Kibbo Kift nem szerepelne. És mi szerepelne? Természetesen egy kutya. Vagy inkább több. A nővérei is ott lennének, meg Nancy – az anyja is valószínűleg –, és mind együtt laknának egy bájos házban London közelében a zöld vidéki tájon, és mindennap süteményt ennének. Vagyis tulajdonképpen úgy élne, ahogy most.

Aztán a Kibbo Kift is kitermelte a maga szakadár mozgalmát, a kevésbé excentrikus Erdőjáró Népet, mikorra Teddynek is sikerült kihúznia magát az egészből. Az iskolában belépett a tartalékostiszt-képző programba, és élvezte, hogy egyesült erővel mellőzik a pacifizmust. Hiszen egy fiúhoz ez illik. Csodálkozott volna, ha tudja, hogy a hatvanas éveiben, amikor az unokái hozzá költöznek Yorkba, hónapokig kísérgeti ide-oda őket, hogy Bertie és Sunny egy jéghideg templomban részt vehessen az Erdőjáró Nép csoportjának heti összejövetelén, mert a mozgalom tagjai lesznek. Miután látta, hogy az anyjuk, Viola milyen keveset nyújtott a gyerekeknek, Teddy arra jutott, hogy az állandóság jót tesz majd nekik. Az unokái ártatlan arcát bámulta, mialatt az összejövetel elején a „credo” reményteli szavait fújták: „Dalolva formálunk egy új világot”.

Még kempingezni is elment velük, és dicséretet kapott az „erdőjáró képzettségéért” a csoportvezetőtől, aki nagydarab volt, fiatal és fekete, egy kicsit mégis Mrs. Shawcrossra emlékeztette.

– A cserkészeknél tanultam – mondta, mert még annyi év után se szívesen ismerte be, hogy bármit is felszedett volna a Kibbo Kiftben.



Sylvie fizetett a taxisofőrnek, az ajtónálló pedig kinyitotta a taxi ajtaját, és azt mormolta:

– Parancsoljon.

Ő egy darabig habozva állt a járdán. Egy másik ajtónálló már kitárta előtte a szálloda ajtaját:

– Parancsoljon. – Már megint.

Ő közeledett, apránként, a házasságtörés útján.

– Parancsoljon – ismételte az ajtónálló, aki még mindig tartotta az ajtót, és tanácstalanul nézte lassú haladását.

A szálloda hívogatta. Látta a hall buja színeit, a luxus ígéretét. Elképzelte a gyöngyöző pezsgőt a cseh kristálypohárban, a libamájat, a fácánt. A szoba tompított világítását, az ágyat a kikeményített szállodai lepedővel. Lángolt az arca. A férfi benn várja, közvetlenül az ajtó mögött. Talán már meg is pillantotta, már felugrott, hogy köszöntse őt.
Sylvie megint tétovázott, mérlegelte, mit készül elfogadni és cserébe mitől készül megválni. Vagy – ami talán még rosszabb – egyszerűen minden marad ugyanúgy. Aztán a gyerekeire gondolt, Teddyre gondolt, az ő legkedvesebb fiacskájára. Kockáztassa meg, hogy nem élhet tovább Teddy anyjaként? Egy kalandért? A félelem borzongató hidege lehűtötte a bűn lángját. Mert ez bűn, nem kétséges! Nincs szükség ahhoz Istenre (Sylvie be nem vallottan ateista volt), hogy higgyünk a bűnben.

Összeszedte magát (nehezen), és némi gőggel azt mondta az ajtónállónak:

– Jaj, elnézést. Most jutott eszembe, hogy dolgom van valahol.

Menekült, gyors léptekkel, emelt fővel, a céltudatos nő, akit tisztességes, civilizált úti cél hívogat – jótékonysági bizottság, sőt politikai gyűlés, bármi, csak nem randevú a szeretőjével.

Koncert! A Wigmore Hall kivilágított bejárata tűnt fel előtte – meleget sugárzó jelzőtűz, biztonságos kikötő. A zene szinte azonnal rázendített: Mozart egyik Haydnnak ajánlott vonósnégyese, a Vadászat. Alkalomhoz illő, gondolta. Ő volt a szarvasünő, a férfi a vadász. De az ünő most elszabadult. Talán nem egészen, mert a terem végében ült, elég rossz helyen, bepréselődve egy valahogy elnyűttnek látszó fiatalember és egy idősebb hölgy közé. De a szabadságért mindig meg kell fizetni, nem?

Az apjával gyakori koncertlátogatók voltak, és a Haydnnak ajánlott vonósnégyeseket is jól ismerte, de attól, hogy az imént az utolsó pillanatban menekült el, még mindig túlságosan feldúlt volt ahhoz, hogy hallja Mozartot.

Sylvie maga is zongorázott, de mostanában kerülte a hangversenyeket, mert fájdalmasan emlékeztették rá, milyen élete lehetett volna. Amikor fiatal volt, azt mondta a tanára, hogy akár „koncertező művész” is lehet belőle, ha komolyan veszi a tanulmányait, de aztán jött a csőd, a kegyvesztettség, és a Bechsteint teljesen köznapi módon elszállították, és eladták egy magánszemélynek. Amikor beköltöztek Rókazugba, az első dolog, amire szert tett, egy Bösendorfer volt, Hugh nászajándéka. Fájdalomdíj a házasságért.



A szünet után jött a Disszonancia. Amint felcsendültek az első, szinte alig hallható ütemek, azon vette észre magát, hogy hangtalanul zokog. A mellette ülő idősebb hölgy a kezébe nyomott egy zsebkendőt (szerencsére tisztát és vasaltat), hogy felitassa a könnyeit. Sylvie eltátogott felé egy köszönömöt. Ez a néma társalgás könnyített egy kicsit a lelkén. A koncert végén a hölgy ragaszkodott hozzá, hogy tartsa meg a zsebkendőt. Az elnyűtt fiatalember felajánlotta, hogy odakíséri egy taxihoz. Milyen kedvesek ezek az idegenek, gondolta Sylvie. Az önjelölt kísérőt udvariasan elutasította, amit később megbánt, mert feldúlt lelkiállapotában rossz irányba fordult a Wigmore Streeten, aztán még egyszer, és egy csöppet sem barátságos környéken találta magát, miközben pusztán egy kalaptűvel tudott volna védekezni, ha támadás éri.

Valaha London volt az otthona, most mégis idegen város volt számára. Piszkos, kísérteties rémálomnak látta, és mégis önként leszállt a pokolnak e bugyrába. Úgy látszik, elment az esze. Csak arra vágyott, hogy végre otthon legyen, mégis az utcákon bolyongott, mint egy őrült nő. Mikor végre visszatalált a fényes és zsúfolt Oxford Streetre, felkiáltott a megkönnyebbüléstől. Azután taxiba szállt, és már illedelmesen egy padon ült a vasútállomáson, mint aki hazatérőben van egynapi vásárlás és barátokkal elköltött ebéd után.



– Szent ég! – mondta Hugh. – Azt hittem, egy betörő az. Azt mondtad, a városban alszol.

– Ó, az egész rémesen fárasztó volt – mondta Sylvie. – Úgy határoztam, hogy inkább egyenesen hazajövök. Mr. Wilson, az állomásfőnök hazahozott a pónifogatával.

Hugh a felesége élénk arcszínét vizsgálgatta, a csipetnyi vadságot a szemében, ami egy túlhajszolt versenylóra emlékeztette. Mrs. Shawcross viszont nem telivér volt, inkább jámbor természetű igásló. Ami olykor előnyösebb, vélte Hugh. Könnyedén csókot lehelt Sylvie arcára, és azt mondta:

– Sajnálom, hogy az estéd nem úgy sikerült, ahogy tervezted, de nagyon jó, hogy itthon vagy velünk.



Miközben a tükör előtt ülve a tűket szedegette a hajkoronájából, Sylvie-t újfajta kétségbeesés fogta el. Gyáva volt, és most örökké ehhez az élethez lesz láncolva. Hugh odalépett mögé, és kezét a vállára tette.

– Gyönyörű – suttogta, és kezét végigfuttatta Sylvie hajában. Sylvie-nek el kellett nyomnia magában a vágyat, hogy elhúzódjon tőle. – Ágy? – kérdezte Hugh reménykedve.

– Ágy – egyezett bele vidáman Sylvie.



De itt nem csak arról a madárról van szó, ugye, gondolta Teddy, amint várta, hogy rátaláljon az álom, az éjszakai feledés, amely sakkban tartja az elkalandozó gondolatot. Nem csak arról az egy pacsirtáról, amit Izzie elhallgattatott (egy harapásnyi). Madarak egész generációi, akik utána jöttek volna, de ilyenformán soha nem fognak megszületni. Az a sok szép dal, amit soha nem énekelnek el. Későbbi életében megtanulta az „exponenciális” szót, és még később a „fraktálist”, de most csak egy madárraj volt, ami csak nőtt, nőtt, egyre nagyobbra, aztán eltűnt egy jövőben, ami soha nem jön el.

Ursula, aki a hálószobájába menet benézett hozzá, ébren találta, amint a Cserkészet fiúknak című könyvet olvasta.

– Nem tudsz aludni? – kérdezte az álmatlanságban szenvedő társ fesztelen együttérzésével. Teddy érzései a nővére iránt majdnem olyan őszinték és egyszerűek voltak, mint Trixie iránt, aki az ágy lábánál feküdt, és álmában halkan nyüszített. – Gondolom, nyulakról álmodik – mondta Ursula.

Ursula felsóhajtott. Tizenöt éves volt, és pesszimizmusra hajlamos. Noha az anyjuk élénken tiltakozott volna, ő is ilyen természetű volt. Ursula letelepedett Teddy ágyára, és hangosan olvasta: „Mindig légy készen teljes vértezetben, kivéve, amikor éjszaka nyugovóra térsz.” (Talán ez az anyja „jólneveltség-vértezete”, gondolta Teddy.) – Szerintem ez egy metafora – mondta Ursula. – Nem hiszem, hogy a lovagoktól elvárták volna, hogy egész nap tetőtől talpig páncélban csörömpöljenek. Ha a lovagokra gondolok, mindig a Bádogember jut eszembe az Ózból. – A könyvet mindnyájan szerették, de Teddy azt kívánta, bárcsak Ursula ne juttatta volna eszébe, mert így a Királyidillek és a Morte d’Arthur egy szempillantás alatt köddé váltak.

Egy bagoly huhogott, hangos, szinte agresszív hangon.

– A hang alapján a tetőn lehet – mondta Teddy. Egy darabig együtt hallgatóztak.

– Hát akkor szép álmokat! – mondta végül Ursula. Homlokon csókolta az öccsét.

– Szép álmokat! – mondta Teddy, és begyömöszölte a könyvet a párnája alá. A bagoly ellenére, aki tovább huhogta a maga gonosz altatódalát, szinte azonnal a reményteljesek és igazak mély álmába merült.

{{watermark}}

Augustus kalandjai

A borzasztó következmények

Az egész ártatlanul kezdődött, legalábbis Augustus szerint.

– Mindig ártatlanul kezdődik – sóhajtott Mr. Swift, noha voltak kétségei afelől, hogy Augustusnak az ártatlanság ugyanazt jelenti-e, mint a többi embernek.

– De nem az én hibám volt – tiltakozott mérgesen Augustus.

– A fejfádra lesz írva, édesem – mondta Mrs. Swift, és felpillantott a zokniról, amit stoppolt. Mondanom se kell, Augustusé volt. (Mi az ördögöt művel velük?, töprengett gyakorta Mrs. Swift.)

– Tényleg, honnan tudhattam volna, hogy mi fog történni? – kérdezte Augustus.

– Nincs olyan tett, ami ne vonna maga után következményeket – mondta Augustus apja. – Csak a rövidlátók nem számolnak a következményekkel. – Mr. Swift ügyvéd volt, és a bíróságon egész napját a bűnösök elítélésével, a tárgyalási adok-kapokban való élvezkedéssel töltötte. Ezek néha a családi életébe is beszivárogtak, ami Augustus szerint az apját érdemtelen előnyökhöz juttatta.

– Amíg nem bizonyítják be valakiről, hogy bűnös, addig ártatlan – mormogta Augustus.

– Vörös kézzel találtak – mondta szelíden Mr. Swift. – Ez nem elég bizonyíték a bűnödre?

– Nem volt szó vörös kézről – mondta felháborodottan Augustus. – És különben is, zöld festék volt. Uram – tette hozzá ünnepélyesen.

– Jaj, kérlek – zúgolódott Mrs. Swift. – Fejfájást kapok tőled.

– Hogy kaphatnál tőlem fejfájást? – kérdezte Augustus, az újabb vádtól sértetten. – Ahhoz, hogy te fejfájást kapj tőlem, először is nekem kell, hogy fejfájásom legyen. Nem adhatunk olyasmit, ami nekünk nincs. És nekem nincs fejfájásom. Ergo – mondta ki előkelően, miután valahonnan a tudása távoli sarkából előhúzta a szót –, tőlem nem kaphattad. – Az ok kizárásától Mrs. Swift fejfájása nem javult. Rácsapott a fiára, mintha egy különösen bosszantó legyet akarna elhajtani, és visszatért a stoppolásához. – Vajon mivel sértettem meg ennyire az isteneket?

Ezzel szemben Augustus nagyon elégedett volt magával. Szellemes védekezést főzött ki. Ártatlanul vádolták, és most a jogaiért harcolt. A nővére, Phyllis, az anyja szerint a „kékharisnya”, folyton a „kisember jogairól” szónokolt. És akkor itt vagyok én, gondolta Augustus, nálam senki sem kisebb.

– Tudod, nekem is vannak jogaim – mondta keményen. – Alaposan kihasználtak – tette hozzá előkelően. Ezt a bátyja, Lionel (Phyllis szerint „egy pozőr”) mondta egy lánnyal kapcsolatban, akibe balga módon belezúgott.

– Ó, az isten szerelmére – mondta az apja. – Nem Edmond Dantés vagy.

– Kicsoda?

– Mintha soha nem gondolkodnál – mondta az apja. – Bárki, akinek egy csöppnyi esze van, előre látta volna, mi fog történni.

– Én azon gondolkodtam, hogy szeretném látni, mi van a másik oldalon – mondta Augustus.

– Vajon hányszor mondták ki ezt a mondatot, ami egy katasztrófa előjátéka lett? – tette fel a kérdést, konkrétan senkinek se címezve Mr. Swift.

– Na és mi volt a másik oldalon? – kérdezte Mrs. Swift, aki nem tudta legyőzni a kíváncsiságát.

– Nos – mondta Augustus, és a körtés cukrot az egyik pofazacskójából a másikba helyezte, amivel időt nyert, hogy átgondolhassa a dolgot.

– Csak nem véletlenül Mrs. Brewster parókája? – kérdezte Mr. Swift a bírósági hangján, amely arra utalt, hogy a választ tudja már.

– Honnét tudtam volna, hogy parókát hord? Akármilyen régi paróka lehetett. Csak egy ott hányódó vacak. És mér’ kellett volna tudnom, hogy Mrs. Brewster kopasz? Te is hordasz parókát, pedig nem vagy kopasz.

– A tárgyaláson. A tárgyaláson viselek parókát – csattant fel Mr. Swift.

– Gondolom, fogalmad sincs, hová vitte a kutya a parókát – mondta Mrs. Swift a fiának.

Jock éppen ezt a pillanatot választotta, hogy izgatottan csaholva és az előbb említett zöld festékkel összekenve bejöjjön a szobába, és Mrs. Swift –



– Ó, egek – nyögött fel Teddy, és a könyvet a földre ejtette.

Izzie ellopta az életét. Hogy tehette? (A festékes incidens tényleg nem az ő hibájából történt.) Elvette az életét, és kifordította, és egy egészen másmilyen fiút csinált belőle, egy buta fiút buta kalandokkal. Egy szörnyen buta kutyával – egy Westie-vel, akinek pár odavetett vonallal megrajzolt pofája és fekete gombszeme van. A könyvben képek is voltak, karikatúraszerűek, és ettől minden még rosszabb lett. Maga Augustus egy szurtos, neveletlen iskolás fiú volt. A sapkája állandóan hátul a koponyájára volt ragasztva, egy kis rakoncátlan hajtincs a szemébe lógott, és a zsebéből parittya fityegett. A könyvnek zöld kartonborítója volt, és a fedőlapon aranybetűkkel ez állt: Augustus kalandjai, írta Delphie Fox, ami szemlátomást Izzie „írói álneve” volt. Belül az ajánlás: „Unokaöcsémnek, Teddynek. Az én saját kedves Augustusomnak”. Micsoda marhaság.

A Westie mindennél jobban elkeserítette. Nemcsak azért, mert nem a megfelelő kutya volt, hanem mert iszonyú veszteségére, Trixie-re emlékeztette, aki éppen most karácsony előtt halt meg. Teddyben előzőleg fel sem merült, hogy a kutya előbb halhat meg, mint ő, ezért most a hitetlenkedés ugyanúgy kínozta, mint a bánat. Amikor az első félév végén hazajött az internátusból, megtudta, hogy Trixie nincs többé, és Bosun mellé temették, az almafák alá.

– Próbáltuk életben tartani, amíg haza nem jössz, öreg cimbora – mondta Hugh –, de egyszerűen nem bírta tovább.

Teddy azt gondolta, soha nem lesz túl a veszteségen, és talán nem is volt túl rajta soha, de néhány héttel az Augustus kalandjai után Izzie egy újabb ajándékkal állított be: egy csöpp Westie-vel, akinek a drága nyakörvébe a Jock név volt bevésve. Teddy nagyon erősen próbálta nem szeretni, mert az nemcsak a Trixie iránt érzett szeretet elárulása lett volna, hanem annak a jele is, hogy elfogadta életének az egész átkozott fikcionalizálását. Természetesen ez lehetetlen feladat volt, mert a kiskutya hamarosan beásta magát Teddy szívének legbelsőbb zugaiba.

Augustus azonban így vagy úgy átokként ült egész további életén.

Ursula bejött a szobába, felvette a földről a könyvet, és elkezdte felolvasni:

„– Az nem Augustus? – súgta Miss Slee Mr. Swift fülébe. Egészen hangos suttogás volt, olyasfajta, amire az emberek a környező ülésekről odafordulnak, és érdeklődve figyelnek.”



Akkor tulajdonképpen miből jött össze Teddy? Tényleg nem békából és csigából, hanem abból, hogy Beresfordok és Toddok nemzedékeinek láncolata egy hűvös őszi éjszakán a hideg ágyban egy pontban találkozott, amikor az apja megragadta az anyja hajának aranyfonatát, és nem engedte el, míg mindkettejüket ki nem húzta a partra (az aktusra számtalan eufemizmusuk volt). Ahogy ott feküdtek a hajótörött hitvesi ágyban, mindketten kissé meglepődtek a másik nem várt hevességétől. Hugh megköszörülte a torkát, és azt mormolta:

– Mélytengeri utazás, hm? – Sylvie nem szólt semmit, mert úgy érezte, hogy a tengerészeti metafora már túl messzire ment.

De a mag behatolt a kagylóba (Sylvie saját metaforikus beállítása), és a gyöngyszem, amely majdan Edward Beresford Todd lesz, növekedésnek indult, mígnem kijött a nagy háború előtti napvilágra, és órákon át boldogan feküdt a babakocsijában, csupán egy ezüstnyúl társaságában, amely a kocsi napellenzőjén himbálózott.

Az anyja volt a nagy nőstény oroszlán, aki egész nap nesztelen léptekkel járta a házat, és védte mindannyiójukat. Az apja inkább rejtély volt, aki mindennap eltűnt egy másik világban („a Bank”), aztán minden figyelmeztetés nélkül egy még nagyobb és távolibb világban („a Háború”.) A nővérei szerették, és ringatták, és tologatták, és csókokkal borították el. A bátyja, aki már az internátusban volt, már gyakorolta a szükséges sztoicizmust, kigúnyolta, amikor hazajött a vakációra. Az anyja az arcát az arcához szorította, és azt suttogta:

– Az összes közül te vagy a kedvencem – és ő tudta, hogy ez igaz, és rosszul érezte magát a többiek miatt. (Micsoda megkönnyebbülés – gondolta Sylvie – végre megtudni, mi az a szeretet.)

Mindnyájan boldogok voltak, Teddy efelől legalább biztos volt. Később aztán rájött, hogy azért soha nem volt ennyire egyszerű. A boldogság, akárcsak az élet maga, olyan törékeny, mint egy madár szívverése, olyan mulandó, mint a harangvirág az erdőben, de amíg tartott, addig Rókazug volt az árkádiai álom.

1980

Ádám gyermekei

– Anyu, éhes vagyok.

Violát túlságosan lekötötte a tenger pásztázása; ezt a kijelentést már nem észlelte. Egy dögletesen forró délután a pocsék végéhez érkezett.

– Egy nap a tengernél! – kiáltotta lelkesen aznap reggel Dominic. Túl lelkesen, mintha a kiruccanás a tengerhez olyan lehetőség volna, amely transzcendentálisan meg tudja változtatni az életüket. Alig telt el nap anélkül, hogy ne lett volna ilyen vagy olyan nagy ötlete, ami Viola számára mindig robotolást jelentett. („Lefogadom, hogy Dominic már reggeli előtt kigondol hat lehetetlen dolgot!” – nevetett Dorothy elismerően, mintha ez valami jó dolog lenne.) Ellenben Viola szerint a világ jobb helyzetben volna a sok jó ötlet nélkül. Huszonnyolc éves volt, de már megcsömörlött. A huszonnyolc év különösen kellemetlen életkornak tűnt. Már nem volt fiatal, de a jelek szerint még mindig nem tekintették felnőttnek. Az emberek folyton megmondták neki, mit csináljon, és ez dühítette. Látszólag csak a gyerekei felett volt hatalma, de azt is korlátozták a folytonos alkudozások.

Dorothy furgonját kérték kölcsön az ötmérföldes utazáshoz, de az egy mérföldre a tengerparttól (nem meglepő módon) lerobbant.

Egy arra járó autós, egy idősebb, rozzant külsejű ember egy öreg Morris Minor Estate-tel, megállt, és csinált valami egyszerű dolgot a motorháztető alatt, és – hókuszpókusz – a furgon megjavult. A megmentőjük egy helybéli gazda volt, a szomszédjuk, és mind ő, mind a Morris Minor egészségesebbnek bizonyult, mint amilyennek látszott. Csak a gyerekek ismerték fel, de jelét nem adták, már elpilledtek a hőségtől és az általános elkeseredettségtől, ami úrrá lett rajtuk, miután ebben a hónapban már harmadszor robbantak le Dorothy furgonjával.

– Azért vigyék el a szerelőhöz – mondta a gazda. – Amit csináltam, csak ideiglenes megoldás.

A mindig segítőkész Dominic elővezette gurubölcsességét:

– Haver, minden ideiglenes.

A mozdulatlan hegyek és a mennyboltot járó csillagok ötlöttek a gazda gondolataiba, nem beszélve Isten arcáról, de nem volt vitatkozós kedvében. Zavarba hozta a látványuk – a toprongyos gyerekek (egy kicsit a Viktória korabeli szegényekre emlékeztették), akik mogorván ültek az útszegélyen az anyjukkal, ő maga egy ápolatlan fiatal madonna olyan ruházatban, mintha maszkabálhoz öltözött volna.

Viola az álcigány öltözetét – parasztos fejkendő, Martens bakancs, hosszú bársonyszoknya, hímzett indiai zakó kis tükrökkel kivarrva – sebtiben válogatta össze, és nem gondolt rá, hogy a tengerpartra mennek, és hogy már most is meleg van, de később még ennél is melegebb lesz. Olyan nehéz volt minden szükségeset összerakni erre a kivonulásra – ennivalót, innivalót, törülközőket, fürdőruhákat, további ennivalót, további törülközőket, váltóruhát, vödröket, lapátokat, további ennivalót, további ruhákat, halászhálót, egy kis labdát, további innivalót, egy nagy labdát, napozókrémet, kalapokat, nejlonzacskóban tartott, nedves mosdókesztyűt, takarót, amin ülnek –, hogy ő csak magára húzta az első ruhadarabot, ami a kezébe akadt.

– Szép napunk van – mondta az öregember, és megbillentette szövetsapkáját Viola felé.

– Igazán? – kérdezte Viola.

A technikai antitálentum családfő eközben a Szent Őrültet, vagy tán egyszerűen csak az őrültet játszotta, le-fel rohangált az úton, mint egy pojáca. Batikolt pólót viselt és foltokkal kivarrt farmert, amelyen ott is voltak foltok, ahol nem volt rá szükség; amit Viola eléggé nehezményezett, mivel neki kellett felvarrnia a foltokat. Megjelenését tekintve az egész család reménytelenül divatjamúlt volt, ezt még a gazda is érzékelte. Látta már, milyen a lázadó jövő – a helybéli városi ifjak a környéken megtépve és kilyukasztva és biztosítótűvel összetűzve parádéztak, a fiatalkorú hedonisták pedig, akik a nyomdokaikban jártak, kalóznak és zsiványnak és polgárháborús royalistának öltöztek. Amikor a gazda volt ilyen korú, úgy öltözött, mint az apja, és eszébe sem jutott, hogy másképp is lehet.

– Mi voltunk a hatvanas évek gyermekei – szerette Viola később emlegetni, mintha ez már önmagában érdekesebbé tenné. – A virággyerekek! – Noha a hatvanas évek régen elmúltak már, és Viola még mindig a szürke kvéker iskolai uniformisába volt csomagolva, és az egyetlen virág a hajában alkalmasint az a gyerekes százszorszépkoszorú volt, amit az iskolai lacrosse-pálya széléről szedett virágokból font.

Rágyújtott egy vékony spanglira, és borúsan elmélkedett a rossz karmáról, ami láthatólag osztályrészül jutott neki. Nagyot szippantott a cigarettából, és az anyai felelősség megható bizonyságául felemelte az állát, hogy a füst elszálljon a gyerekek feje fölött. Amikor Viola várandós lett Sunnyval, először fogalma sem volt, mivel fog ez járni a későbbiekben. Nem emlékezett, látott-e valaha kisbabát, mi több, tartott-e a kezében, és úgy képzelte, olyasmi lesz, mint ha kap az ember egy macskát, vagy ami még rosszabb, egy kiskutyát. (Utóbb kiderült, hogy nem olyan.) Csak a tehetetlenség volt rá a mentsége, hogy egy évvel később ismét terhes lett, ezúttal Bertie-vel.

– Megváltónk! – Dominic sugárzott a boldogságtól, amikor a motor felköhögött, és beindult. Térdre borult a gazda előtt, a kezét imára kulcsolta a feje fölött, és a homlokát az aszfaltra hajtotta. Viola azon töprengett, vajon be van-e tépve – nem volt mindig könnyű megállapítani, mert Dominic egész élete végtelen utazásnak tűnt, hol felfelé ment, hol lefelé jött.

Viola csak akkor értette meg, hogy Dominic mániás depressziós, amikor életének ez a korszaka véget ért. A „bipoláris” megnevezés már túl későn jött. Akkor már Dominic nem élt.

– Így jár az ember, ha a vonat elé sétál – mondta lazán Viola női soul-dobos csoportjának Leedsben, ahol esti mesterképzésben nőtudományi tanulmányokat folytatott poszt-ellenkulturális feminizmus témában. („Micsoda?” – kérdezte Teddy.) A nyolcvanas években észak volt a lázadás melegágya.

– Vigyorgó senkiházi – mondta a gazda a feleségének, amikor hazaért. – És nagyképű. Az ember azt hinné, a gazdagoknak több eszük van.

– De nem – mondta a gazda felesége bölcsen.

– Legszívesebben hazahoztam volna az egész bagázst, hogy megkínáljam őket egy tál ham and eggsszel és egy forró fürdővel.

– A kommunából jöttek – mondta a felesége. – Szegény gyerkőcök. – A „gyerkőcök” néhány hete megjelentek a tanyaház ajtajánál, és a gazda felesége először el akarta hessenteni őket, mert azt gondolta, cigányok, és koldulni küldték őket, aztán felismerte, hogy a gyerekek a szomszéd gazdaságból. Behívta őket, és tejet és süteményt adott nekik, és megengedte, hogy megetessék a libákat, és megnézzék a vörös devoni tehenek fejőházát.

– Úgy hallottam, hogy drogoznak, és meztelenül táncolnak a holdfényben – mondta a gazda. (Igaz, noha ez nem volt olyan érdekes, mint amilyennek hangzott.)



A gazda észre sem vette Bertie-t, mikor elhajtott. A lány még mindig az útszegélyen ült, és jól nevelten integetett a Morris Minor távolodó hátsó felének.

Bertie azon ábrándozott, bárcsak a gazda hazavitte volna magával. Néha átkandikált az ötrudas kerítésen, és bámulta a rendezett földeket – a vörösesbarna teheneket és a habosfehér birkákat, akik úgy néztek ki, mintha most fürdették volna meg őket. Látta a gazdát, aki kopott kalappal a fején le-fel gurult a piros mesekönyv-traktorral azokon a rendezett földeken.

Sunnyval egyszer felügyelet nélkül mászkáltak, és betévedtek a gazdaságba, és a gazda felesége adott nekik süteményt és tejet, és „szegény kis jószágoknak” nevezte őket. Elvitte őket, és megmutatta, hogyan fejik a nagy, vörös teheneket (maga a csoda!), aztán ott helyben ittak a tejből, amikor még meleg volt, aztán a gazda felesége megengedte nekik, hogy megetessék a nagy fehér libákat, akik káráltak és gágogtak az izgalomtól, és akkor Bertie és Sunny hisztérikus vihogásban tört ki, ahogy a libák forogtak körülöttük. Csodálatos volt addig a pillanatig, amíg Viola meg nem jelent, mint egy fekete felhő, hogy hazavigye őket, és a libák láttán levegő után kezdett kapkodni. Viola valamilyen rejtélyes okból utálta a libákat.

Bertie-nek sikerült megmenekítenie egy tollat, és talizmánként hazavitte magával. Ez a látogatás olyan volt neki, mint egy tündérmese, és borzasztóan vágyott rá, hogy valahogy visszataláljon a varázslatos tanyaházba. Vagy odavigyék egy öreg Morris Minorral.



– Nagyon éhes, Anyu.

– Te mindig éhes vagy – mondta Viola derűsen, szándéka szerint példát mutatva, hogy nem muszáj folyton nyafogni. – Próbáld inkább így mondani: „Anyu! Éhes vagyok, kérek szépen valami ennivalót.” Mit gondolna most Mr. Modor?

Mr. Modor, akárki volt is, pokollá tette Sunny életét, különösen, ha evésről volt szó.

Sunny bármit mond, olyan, mintha panaszkodna, gondolta Viola, a neve – Napocska – ironikus becenév, ha létezik ilyen. Folyton próbálta rávenni, hogy próbáljon vidámabb hangot megütni.

– Tegyél rá egy kis sziporkát! – mondta neki, és mókásan gesztikulált, és túlzóan vidám arcot vágott hozzá. Amikor a yorki Mountba járt, volt egy drámatanáruk, aki mindig ezt csinálta. A lányok ezt nevetséges ötletnek tartották, de Viola most már belátta, milyen hasznos vidáman csivitelni, amikor semmi kedved hozzá. Először is nagyobb az esélye, hogy eléred, amit szeretnél. És másodszor, az anyád nem akar ötpercenként megfojtani. Nem mintha ő maga megfogadta volna a saját tanácsát. Hosszú ideje nem tett sziporkát semmire. Ha tett egyáltalán valaha.

– Éhes vagyok – mondta Sunny még indulatosabban. Volt egy szokása: ha mérges volt, úgy vicsorította a fogát, hogy rettenetes. Ha belejött, még harapott is. Viola még ma is vacog az emléktől, amikor tavaly Sunny születésnapjára észak felé vándoroltak, és meglátogatták az apját. Dominic persze nem, ő nem szerette az olyan cuccokat, mint a család.

– Család? – Az apja megütközött. – Nem foglalkozik olyan „cuccokkal”, mint a család? De hiszen van családja. Te. A gyerekei. Nem beszélve a saját családjáról. – Dominic „elidegenedett” a szüleitől, amivel Teddynek sok baja volt.

– Nem, úgy értem, a hagyományos cuccokat – mondta Viola. (Igen, a „cucc” elég gyakran használt szó Viola szótárában.) Ha Dominic nem lett volna a gyerekei apja, Viola csodálta volna, milyen ügyesen tudja mentesíteni magát minden kötelezettségtől azáltal, hogy egyszerűen fenntartja magának az önmegvalósítás jogát.

Mire a nagyapja segítségével Sunny elfújta a gyertyákat a tortáján, már belelovalta magát a hisztibe. A tortát Viola készítette reggel az apja konyhájában, és a tetejére kirakta Smartiesból: „Boldog születésnapot, Sunny!”, de olyan ügyetlenül, hogy az apja azt hitte, Bertie csinálta a dekorációt.

– Mikor esszük már meg a tortát? – nyávogott Sunny.

Végig kellett szenvednie (mindnyájuknak végig kellett szenvedniük) egy nyögvenyelős teljes kiőrlésű sajtos makarónit, amit Viola készített, és Sunny szerint nem születésnapi fogás volt. Nem beszélve róla, hogy ez az ő tortája.

– Mr. Modor nem örülne ennek a hangnemnek – mondta Viola.

Viola felvágta a tortát, és egy szeletet Sunny elé helyezett, aki ekkor, Viola számára megmagyarázhatatlan okból, előrelendült, mint egy vipera, és beleharapott az anyja alkarjába. Viola gondolkodás nélkül pofon vágta. A sokk Sunnyt egy végtelenbe nyúló pillanatig hallgatásba katapultálta, mialatt az egész szoba visszafojtott lélegzettel várta, hogy elkezdődjön az egetverő visítás. Menetrendszerűen meg is érkezett.

– De hát megharapott! – mondta védekezőleg Viola, amikor meglátta az apja arckifejezését.

– Az istenért, Viola, még csak ötéves.

– Meg kell tanulnia uralkodni magán.

– Akárcsak neked – mondta az apja, és felkapta Bertie-t, mintha további anyai erőszaktól kéne megóvni.

– Mégis mit vártál? – kérdezte Viola keményen Sunnytól, hogy leplezze a szégyent és megbánást, amit saját szánalmas viselkedése miatt érzett. A visítás most üvöltésre váltott, Sunny addigra csokoládétortás arcát a gyötrelem és a bánat kövér könnycseppjei maszatolták. Viola megpróbálta felkapni, de amint átkarolta és megemelte, Sunny teste merev deszkává rándult, amit képtelenség volt felemelni. Amint letette a földre, a kisfiú rugdosni kezdte.

– Ha rugdosod és harapdálod az embereket, nem várhatod, hogy nem lesz következménye – mondta Viola olyan kimérten, mint egy régimódi pesztonka, jelét sem adva a bensőjében forrongó zavaros érzelmi kotyvaléknak. Egy démon vonaglott benne. A démon gyakran beszélt Kimért Pesztra aszott ajkán keresztül. Ilyenkor Mr. Modor elbátortalanodva elfoglalta a Kimért Pesztra mögötti helyet.

– De igen! – üvöltött Sunny.

– Nem, nem várhatod – mondta higgadtan Kimért Pesztra –, mert érted fog jönni egy nagy rendőr, és elvisz a börtönbe, és hosszú, hosszú évekre bezár.

– Viola! – mondta az apja. – Az isten szerelmére, moderáld magad. Ez csak egy kisfiú. – Nyújtotta a kezét Sunnynak, és azt mondta: – Gyere, menjünk, és keressünk neked valami édességet!

Mindig ő volt a józan ész hangja, ugye? Vagy Viola elméjében a Józan Ész Hangja, az atyjának kijáró ótestamentumi nagybetűvel. Mindig a sarkában járt és akadékoskodott. Viola készakarva nem látta be, hogy az a saját lelkiismerete aggódó mormogása.

Amint egyedül maradt az asztalnál, sírva fakadt. Miért ér minden így véget? És miért mindig ő az oka? Azzal soha senki nem törődött, hogy ő mit érez, vagy talán igen? Neki soha senki nem csinált születésnapi tortát például. Legalábbis már nem. Az apja régen csinált, de ő nem díjazta a saját készítésű ajándékot, és olyan születésnapi torta után ácsingózott, amilyet Terry vagy Betty üzletének kirakatában látott. Ez a két cukrászda a St. Helen’s Square két oldaláról nézett farkasszemet egymással, mint egy hadban álló pár.

Viola az ötvenedik születésnapjára maga rendelte a tortáját Bettytől, Terry addigra régen elhagyta a csatateret. „Boldog ötvenedik születésnapot, Viola”, rajzolta elő finoman lilával a fehérre, mert sűrű célozgatása ellenére Bertie nem értette meg, mennyire jelentős dolog megérni a fél évszázados kort. Viola már több mint három évvel túlélte az anyját, noha ez nem olyan verseny volt, amit különösebben meg akart nyerni. Addigra az anyja visszahúzódott egy tünékeny múltba, amiből nem lehetett visszatéríteni. Viola minél inkább elfelejtette őt, annál jobban hiányzott neki.

Az ötvenéves születésnapi tortáról senkinek nem beszélt, és mind egyedül ette meg. Hetekig tartott, noha a végén már nagyon száraz volt. Szegény Viola!



Az összes narancsszínű drazsét leszedte Sunny tortájáról. Egy gyárban csinálták – mindet, nem csak a narancsszínűt –, a város másik végén. Viola volt a Rowntree-gyárban tanulmányi kiránduláson, és látta, ahogy a színeket keverték olyan valamikben, amik fényes rézből készült betonkeverőknek látszottak. A látogatás végén mindenki kapott ingyen egy doboz csokoládét. Viola soha nem fogyasztotta el a magáét, mert amikor hazaért, hozzávágta az apjához. Már nem emlékszik rá, miért. Talán mert nem az anyja volt.

A piszkos süteményestányérokat átvitte a konyhába, és betette a mosogatóba. Az ablakon át látta a kertben Sunnyt és Bertie-t a nagyapjukkal, aki épp a nárciszokat mutatta nekik. („Van belőlük több millió!” – kiáltotta Sunny izgatottan, amikor berohant.) Viola bámulta a gyerekeit, akik a virágok közt térdeltek, az arcuk ragyogott a visszatükröződő aranytól. Nevettek, és az apjával cseverésztek. A látványtól hihetetlenül elszomorodott. Úgy érezte, egész életében kívülről nézte a boldogságot.



– Éhes! – üvöltött rá Sunny. Viola, aki tekintetét a tengeren nyugtatta, olyan kitartóan, mint egy világítótorony-őr, aki hajóroncsot keres, a háta mögé nyúlt a hátizsákjába, és vaktában kotorászni kezdett a mélyében, majd elővarázsolta a papírzacskót, amiben a korábbról megmaradt szendvicsek voltak – nem túl bizalomgerjesztő cucc, házilag készült sűrű, kovászos rozskenyér volt, rajta vegán szendvicskrém és fonnyadt uborka. Sunny dühbe gurult a legkevésbé sem étvágygerjesztő lakoma újbóli megjelenésétől. – Ez nem kell! – kiabálta, és Violához vágta a szendvicset. Pocsékul célzott, és a szendvicset egy arra járó, kellemesen meglepett labrador kapta fel, aki azonnal felfalta.