BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M. J. Arlidge: A Gift for Dying

First published by Penguin Books Ltd., London, 2019

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © M. J. Arlidge 2019

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-918-8

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Jennie-nek,
aki igazán tehetséges

Az életben semmi félelmetes nincsen. Csak meg kell próbálnunk megérteni.

MARIE CURIE

ELSŐ KÖNYV

1.

Az ütközés sokkja, aztán a kedveskedés.

Csúcsforgalom volt, a North Michigan Avenue-n csak úgy hemzsegtek az emberek. A járdát irodisták, bevásárlók és a chicagói „Tündökletes Mérföld” varázsát megtapasztalni vágyó turisták özönlötték el. Csak akadozva lehetett előrejutni, Kassie leszegett fejjel furakodott keresztül a tömegen. Ritkán merészkedett Chicago központjába – észak felé csak azért kalandozott el, hogy ruhát meg kozmetikumokat csenjen a finom üzletekből –, aztán lélekszakadva sietett vissza a déli külvárosok ismerős burjánzásába.

Tekintete a flaszterre tapadt – lábakat látott közeledni, aztán az utolsó pillanatban kikerülte őket –, de egy másodpercre kihagyhatott a figyelme, mert hirtelen valami kemény és merev dologba ütközött. Akkora ereje volt a karambolnak, hogy hátratántorodott. Hátitáskája lecsúszott a válláról, és ő még le se tottyant a rágógumitól ragacsos betonra, a lopott ruhák máris kipotyogtak belőle a járdára. A hátsó felén landolt, a farkcsontja olyan keményen ért talajt, hogy döbbenetében a lélegzete is elállt, és megfordult vele a világ.

Egy darabig elült ott, miközben tudatosult benne, hogy milyen nevetségesen festhet, látszólag mégis képtelen volt megmozdulni. Szégyenszemre azt érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe.

– Jól van?

A hang távolinak tűnt, mégis áthatolt a forgalmas sugárúton le-föl száguldozó taxik dudálásán.

– Kizárólag az én hibám. Nem láttam magát…

Kassie arra ocsúdott, hogy egy férfi hajol föléje leguggolva.

– Néha úgy elbambulok, hogy azt se veszem észre, ami az orrom előtt van…

A férfinak barátságos, nyugodt hangja volt. Kassie még butábban érezte magát – ha valakié, hát az ő hibája volt az ütközés. Az anyja is mindig azt mondogatta, hogy ügyetlen.

– Remélem, nem ütötte meg magát – folytatta a hang. – Ha ki akarja magát vizsgáltat…

– Rendbe fogok jönni – válaszolta sietve Kassie. – Nem akarom feltartani magát.

Még föl sem pillantott a férfire, de makulátlan félcipőjéből és drága öltönyéből látta, hogy nem az ő világához tartozik. Világosan látszott, hogy rangja, pénze és feltehetően kevés ideje van arra, hogy iskolakerülő gimnazistákat pátyolgasson.

– Hadd segítsek hát.

Egy kéz nyúlt feléje. Erős, magabiztos, nyitott tenyerű. Hálásan megragadta, és máris újra talpon volt. A fájdalom közben elmúlt, és már alig várta, hogy valahol másutt legyen, mert félő volt, hogy a North Michigan Avenue-n járőröző rengeteg rendőr valamelyikének felkeltik az érdeklődését a földön szétszóródott ruhadarabok.

– Köszönöm – motyogta szemét az aszfaltról le nem véve.

– Na, de biztos, hogy semmit sem tehetek magáért? Mit szólna egy taxihoz…?

Olyan kedves, olyan megnyugtató volt a hangja, hogy a lány ezúttal nem tudott neki ellenállni. Felemelte a fejét, és végignézett az erős, simára borotvált állon, a sűrű, barna hajtincseken, a férfi mélyen ülő, mogyorószín szemén. A férfi mosolygott, a szeme kedélyesen csillogott, Kassie azonban hirtelen megdermedt.

Azt remélte, hogy arckifejezésében majd kedvességet, sőt békességet fog látni. Ehelyett a halállal nézett farkasszemet.

2.

Éppen leereszkedett az alvilágba.

A Cook megyei börtön kívülről is tekintélyt parancsoló látványt nyújtott a maga égre meredő falaival és szögesdrót tekercseivel, de belülről még nyugtalanítóbb volt. A cellákhoz vezető föld alatti alagutak szándékosan labirintusszerűen kanyarogtak, a szökési kísérletek megakadályozása érdekében a jelzéseket és nyilakat eltávolították, és még a rendszeres látogatók is eltévedtek bennük. Ráadásul a lárma, amely az ember útját kísérte – a füttyögés, rikoltozás és ordibálás –, szakadatlanul zengett, és csak arra szolgált, hogy fokozza abbéli nyugtalanságát, vajon mi várhat rá az útja végén. Nem volt kellemes, nem volt helyes, Amerika legnagyobb nem hivatalos elmegyógyintézetén belül mégis ez volt a mindennapos valóság.

Adam Brandt évek óta bejárt ide. Tapasztalt igazságügyi pszichológusként mindig is szorosan együtt dolgozott a seriffhivatallal. Harvardot végzett, felnőtt- és gyermekpszichológusi kettős szakvizsgával rendelkezőként egész kis vagyont kereshetett volna a Lincoln Parkban lévő privát praxisát látogató páciensek kezelésével. Ő azonban soha nem feledkezett meg szerény származásáról; ahogy a lelkiismeretét sem tudta sutba dobni, ezért is találta magát rendszeresen a föld gyomrában a Cook megyei börtön alatt.

A zárkákban látható arcok nyomasztóan ismerősek voltak, és Adamet nyugtalanította, hogy ma reggel ismételten Lemar Johnsonnal fogja szemközt találni magát.

– Én nem lehetek itt, ember. Nem lehetek itt…

– Én ezt megértem, Lemar, és meg is próbálom kijuttatni. De azt akarom, hogy rám nézzen. Úgy nem tudok magával kommunikálni, ha nem néz rám…

A 21 éves férfi előre-hátra hintázott a székén, arcát eltakarta két sebhelyes lapátkeze. Az életét már tönkretette az erőszak – apját meggyilkolták, egyik unokatestvérét egy mozgó járműből lőtték le –, a mentális egészsége pedig mindig is egy hajszálon függött. Mániás depressziós volt, poszttraumás stressz szindrómában szenvedett, és rendszeresen heroinozott, hogy aludni tudjon. Amikor az útjaik legutóbb keresztezték egymást, Adamnek sikerült Lemart beutaltatnia egy elmegyógyintézeti kirendeltséghez, és a szabadon bocsátását követően egész jól el is boldogult – némi Prozac meg hidroxizin segítségével. Adam nem igazán értett egyet a gyógyszerekkel, de úgy tűnt, beváltak – legalábbis tegnap estig, amikor is Lemar késsel fenyegetett meg valakit egy South Shore-i csirkefalatozóban.

– Szedte a gyógyszereit?

– Persze, persze…

– Nézzen rám, Lemar.

– A francba, elfogyott – felelte a fiatalember, de nem nézett föl.

– Miért?

– Azt mondták, négy hónapot kell várnom egy időpontra, az utókezelésre.

Adamnek elszorult a szíve. Gyakori volt az effajta panasz, tekintettel a mentális egészségügyi ellátásban nemrégiben bevezetett korlátozásokra, és a kongresszus botrányos képtelenségére, hogy elfogadjon egy állami költségvetést. A mindkét oldalon megmutatkozó kompromisszumképtelenségtől felforrt a vére – soha nem a politikusok szenvedték meg azt, ha egymás ellen intrikáltak.

– Megpróbáltam kihúzni velük. Egy nap bevettem, egy nap nem, de megőrültem tőle.

– Mikor fogyott el?

– Két hete.

– Értesítenie kellett volna engem. A központot.

– Én megpróbáltam, ember.

Adam elengedte a füle mellett a hazugságot. Lemar szemmel láthatóan mániás fázisban volt – féktelen társasági életet élt, elköltötte azt a kevéske pénzt, amije volt, úgyhogy semmi reménye nem maradt, hogy óvadékot tegyen le –, de máris elindult a depresszióba tartó meredek lejtőn.

– Oké, szerzünk magának gyógyszert, utána pedig azt akarom, hogy töviről hegyire mesélje el, mi történt. Holnap vád alá helyezik, és az a célom, hogy az ügyvédnőjének minden szükséges a kezében legyen ahhoz, hogy amellett érvelhessen, magának egy bentlakásos elmegyógyintézetben való rövid tartózkodásra van szüksége. Gondolom, azt jobban szeretné, mint itt maradni?

Lemar csak egy kurta bólintásnyi időre hagyta abba a fészkelődést.

– Helyes, akkor beszélgessünk.

Adam egy óra múlva ismét a börtön parkolójában találta magát. Elindult a Lexusához – olyan extravagancia volt ez, amelynek elfogadható voltáról meggyőzte magát, tekintettel első gyermekének küszöbön álló érkezésére –, és menet közben megnézte az óráját. Lemar csak vonakodva beszélt, így eltartott egy darabig, amíg az események egybefüggő összefoglalását kihúzta belőle. Már délután hat felé járt – imádkozhat, hogy ne legyen túl sűrű a forgalom, ha még az irodába is be akar ugrani, és elfogadható időben hazaérni. Megszaporázta lépteit, kinyitotta a vezető oldali ajtót, és behajította a táskáját meg a zakóját. Eközben azonban rezegni kezdett a mobiltelefonja.

Az ilyen idő tájt bejövő hívások sosem jelentettek semmi jót, és Adam meg sem lepődött, amikor a számot felismerte. Freddie Highsmith, a chicagói javítóintézet főfelügyelője hívta.

– Épp hazafelé tartok, Freddie – mondta óvatosan Adam.

– Tudom, tudom – felelte élénken Freddie. – De ha egyszer a szakma legjobbjára van szükség…

– Hízelgéssel nem mész semmire…

– …plusz senki más nem ér rá. Végighívtam mindenkit, aki szóba jöhet, de egytől egyig be vannak havazva. Nézd, tudom, hogy kezdesz besokallni… de ezt nem adhatom oda egy friss diplomásnak.

Freddie most elhallgatott, joviális modora elpárolgott, ahogy átütött rajta az aggodalma. Adam, akit egyszeriben elfogott a nyugtalanság, nem szólt semmit, feszülten figyelt, miközben Freddie kibökte:

– Van itt egy virgoncunk.

3.

Jacob Jones lehúzta a Goose Islandjét, az üres poharat pedig odacsapta a fából készült bárpultra, jelezvén a csaposnak, hogy még egyet kér. A lecsapódott pára még vastagon állt a poháron, amit a bosszús kiszolgáló felkapott, szemöldökét Jacob fogyasztásának tempóján felvonva. Jacob nem reagált. Másutt járt az esze, egyébként meg sem a bár, sem a bárpultos nem volt neki ismerős. A Greene’s Tavern egyike volt a környékbeli számos régimódi ivónak, amelyek a szesztilalom idejét idézték vissza. A turisták szívesen jártak ide, hogy megmártózzanak a nosztalgiában, és lefényképezzék magukat, amint sört szopogatnak Al Capone figyelő tekintetétől kísérve, Jacob számára azonban rövid távú menedéket jelentett a hely – kikötőt a vihar közepette.

A csapos húzott egy vonást a cédulájára, és a férfi felé csúsztatta a poharat. A sörhab kilöttyent az oldalára, de Jacob feltörölte róla, és mohón a szájához emelte a poharat. Ahogy a világos végigszánkázott a nyelvén és a garatjához ért, rájött, hogy remeg a keze, mire sietve visszatette a pultra a poharat. Hirtelen úgy érezte, csapdába ejti az érzelem – már megint kalapált a szíve –, és le kellett hajtania a fejét, hogy szenvedő arckifejezését elrejtse.

– Szedd össze magad – motyogta magában, remélve, hogy a közelben lármázó brit turistafalka nem hallja meg.

Tudta, hogy túlreagálja a dolgot. Munkája során már rengeteg döbbenetes eseménnyel találkozott, de az csak ritkán fordult elő, hogy ő kerüljön a vihar középpontjába. Még most, egy órával vagy még több idővel a konfrontáció után is azt próbálta feldolgozni, hogy pontosan mi történt.

Annyira igyekezett hazajutni, hogy egészen addig nem látta meg a lányt, amíg úgy föl nem lökte, hogy seggre esett. Annak idején a főiskolai futballcsapatban játszott, és ennek gyakran jó hasznát vette a forgalmas chicagói utcákon, ahol a vállával tört magának utat a tömegben. Ezúttal azonban rosszul mérte föl a támadóvonalat, és leterítette az ijedt tinédzsert.

Bármilyen elszántan is igyekezett hazajutni West Townba, arra nevelték, hogy tegye föl a kezét, ha szabálytalanságot követett el. Így aztán meggyőződött róla, hogy a lány jól van, és fölsegítette. Aztán megpróbált vele szóba elegyedni, és eleinte úgy is tűnt, hogy a lány rendben van, zavarában valami köszönetfélét motyogott. Aztán valahogy elromlott az egész. Mire számított? Hálálkodásra? Mentegetőzésre? Kislányos elpirulásra? Tudta magáról, hogy vonzó pasi – magas, jókötésű, kedves arcú –, és más alkalmakkor a nők kellemes izgalomba jöttek, ha azon kapták magukat, hogy vele beszélgetnek. Ennek a tinédzsernek az arckifejezésében viszont semmiféle megnyerő szégyenlősség sem volt – elborzadtnak tűnt.

Tovább beszélt hozzá, de a lány csak bámult rá, reszketve és szótlanul, úgyhogy végül abbahagyta, és elfutott. Lehangoltan, a lány hálátlanságán mérgelődve sietett a dolgára. Nancy nem volt otthon – egy konferenciára utazott San Franciscóba –, de akkor is haza akart térni a házba, hogy az egész fura incidenst maga mögött tudja.

De ahogy ott rohant a North Michigan Avenue-n, a bámészkodó turistákat kerülgetve, valami eljutott a tudatáig. Valaki kiabált, aztán sietős lépések közeledtek a háta mögött. Hirtelen megfordult – mégis mire számított? –, még épp idejében, hogy megpillantsa a feléje vetődő lányt.

Jacob újra a szájához emelte a poharat, és még egy fél pintet lehúzott. Ami utána történt, az még mindig olyan volt, mint valami gomolygó köd. A lány megragadta a jobb karját, aztán a kabáthajtókáját, kétségbeesetten próbált belécsimpaszkodni. Ő megkísérelte kiszabadítani magát, miközben a lány száján kibuktak a szavak – mániákusan és zavarosan. Még mindig beléje kapaszkodott, úgyhogy erővel ellökte magától, de ettől a lány mintha csak még inkább megdühödött volna. Sikítozni kezdett – ha hiszik, ha nem, fenyegetőzött –, a férfi pedig ösztönösen kiszabadította a jobb karját, hogy megüsse. Ez hál’ istennek szükségtelennek bizonyult, mivel ekkor közbelépett néhány rendőr, és elvonszolták a lányt. Az továbbra sem hagyta magát, még akkor is Jacobbal visítozott, amikor a várakozó járőrkocsihoz rángatták.

Jacob az öltönyzakóját helyrehúzkodva elfordult, mert képtelen volt tovább nézni a siralmas látványt. A fiatal lány már nem tűnt se dühösnek, se bosszúsnak.

Ziláltnak tűnt.

4.

– Ezt mióta csinálja?

Adam a megfigyelőfogda ablakán kukucskált befelé. Egy tizenéves lány járkált le-föl kiabálva és az ajtó felé mutogatva.

– Amióta bejött – mondta vontatottan a foglár. – Először azt követelte, hogy eresszük el. Aztán megpróbálta letépni az ajtót. Most már a szitkozódással is megelégszik.

Adam emésztette az információt, miközben a szemét egy pillanatra sem vette le a le-föl járkáló alakról. Fél órája még alig várta, hogy befejezze a papírmunkáját, és elinduljon haza Faithhez, de most már kezdett előbújni belőle a klinikus. Ez a tinédzser itt – tizennégy, legföljebb tizenöt éves lehetett – egyértelműen valamilyen mentális összeomlás kellős közepén tartott.

– Egy órája hozták be. Valami pasast próbált kirabolni a North Michiganen. Pont a zsaruk orra előtt. Úgy néz ki, nagy adag skunk van benne, úgyhogy nem tudom, mennyi értelmet fog tudni belőle kicsikarni.

Adam a foglár figyelmeztetésén udvariasan mosolyogva elvette a papírokat, és végiglapozta őket. A fogva tartott fiatalkorúakat rutinszerűen átvilágították, mielőtt egy nyomozóval szembesítették volna őket, és az Adamhez hasonló pszichológusok dolga volt eldönteni, hogy alkalmasak-e a kihallgatásra.

Kassandra Wojcek. Nyilvánvalóan lengyel származású volt, érdekes bűnlajstrommal. B típusú drogok birtoklása, lopás, letartóztatáskor való ellenszegülés, testi sértés, befolyásoltság alatti cselekvés és – a mellékelt iskolai papírok szerint – impozáns mennyiségű mulasztás. A Back of the Yardsból származott, a régi vágóhídi marhaistálló közelében lévő egyik déli külvárosból, amely valamikor a lengyel munkások körében volt népszerű, de azóta átengedték a Puerto Ricó-iaknak.

– Anya? Apa? – kérdezte Adam.

– Apja meghalt. Próbáltuk elérni az anyját, de… Remélhetőleg még időben sikerül előkerítenünk, hogy kihallgathassuk…

– Lássuk, eljutunk-e odáig – szakította félbe Adam, és intett a foglárnak, hogy nyissa ki az ajtót.

Az ránézett, szemlátomást fatökű liberálisnak elkönyvelve a másikat, majd kireteszelte az ajtót. Adam belépett, a lány dossziéját finoman a székre helyezte, és csak utána fordult a gyámolítottja felé.

– Szia, Kassandra. Nem baj, ha csatlakozom hozzád?

A tinédzser nem szólt semmit, de végre abbahagyta a járkálást.

– Adamnek hívnak. Pszichológus vagyok, és szeretnék veled elbeszélgetni. Rendben van?

Mindössze egy mordulást kapott válaszul. Máris az volt az érzése, hogy a lánynak nemigen van ideje agykurkászokra.

– És téged hogy szólíthatlak? Kassandra? Kass…

– Kassie – felelte a lány, még mindig a frufruja mögé rejtőzve.

Adam bólintott, és most először mérte őt végig alaposan. Fura külsejű lány volt – magas, esetlen, de nem minden báj nélküli, sápadt arcát hosszú, gesztenyebarna haj keretezte. Szakadt farmert, Motörhead feliratos, kifakult kapucnis pulóvert és viharvert tornacsukát viselt. Nehezen lehetett megállapítani, hogy ez a ziláltság vajon egy tinédzser divatválasztása, vagy a nélkülözés eredménye, de a lány hátterét tekintve Adam ez utóbbit gyanította.

– Jól van, akkor Kassie – folytatta Adam, és kissé odébb mozdult, hogy jobban lássa a lány keskeny, szeplős arcát. – Hallom, akadt ma egy kis gondod. A rendőrség szemszögéből már ismerem a történetet, de a tiédből is szeretném hallani.

Nyílt, bátorító volt a hanghordozása, együttérzést sejtetett a bekasztlizottal. Kíváncsiságában a lány most megkockáztatta, hogy egy gyors, érdeklődő pillantást vessen a férfira. Adam pedig azon nyomban lemérte a reakciót. A lány meglepődni, sőt megdöbbenni látszott a megjelenésén, és rögtön elkezdett visszahúzódni, elfordult a férfitól, és behátrált a helyiség sarkába.

– Tudom, hogy meg vagy ijedve, ráadásul nem értesz semmit – folytatta csitítóan Adam. – És ez rendben is van. Senki sem szereti, ha rendőrautóba tuszkolják, és behozzák ide. Én csak azt szeretném tudni, jól vagy-e, hogy ezt elsimíthassuk, és hazavigyünk. Segítesz nekem ebben?

Hosszú csönd, majd a létező legkurtább biccentés.

– Tehát ott voltál a North Michigan Avenue-n. Hazafelé tartottál? Vagy az „L” felé?

– Haza.

– Utána mi történt?

Újabb hosszú hallgatás. Adam lépteket hallott a távolból, de igyekezett nem törődni velük, és inkább Kassie-re koncentrált.

– Ütköztem ezzel a pasival…

– Konkrétan összeütköztél vele?

– Aha.

– Ismerted?

– Nem.

– És aztán?

A lány habozott felelni. A léptek egyre hangosabbak lettek, úgyhogy Adam belehúzott.

– Kassie…?

– Fölsegített… aztán lelépett.

– Beszéltél vele?

– Először nem…

– Szóval később…?

A lány bólintott.

– Na, és miért? Miért mentél utána?

Újabb hallgatás, mintha valamit fontolgatna a lány, majd:

– Beszélni akartam vele.

Ennél egyértelműen sokkal többet tett, úgy kellett lerángatni a tiltakozó áldozatról.

– Miért? Mit akartál neki mondani?

Kassie még akkor is habozott, amikor a léptek megálltak az ajtó előtt.

– Akartam őt… figyelmeztetni – lehelte halkan.

– Mire akartad figyelmeztetni?

Kivágódott az ajtó, és a foglár dugta be rajta a fejét.

– Előkerítettük anyut. Húsz percen belül itt lesz.

Az ajtó ismét bevágódott. Adam visszafordult a gyámolítottjához, de Kassie már elfordult, és egészen összegömbölyödött, szemlátomást megrémülve a kilátástól, hogy nemsokára megérkezik az anyja.

– Miért foglalkoztál vele, Kassie?

Ezt derűsen mondta, de már látta, hogy elveszíti a lányt – a kettejük közti törékeny bizalmat szétzúzta a foglár ügyetlen beavatkozása.

– Azt mondtad, figyelmeztetned kellett őt – makacskodott Adam aprót lépve a lány felé.

A tinédzser továbbra sem mozdult, a falat bámulta eltökélten. Így hát Adam még egy utolsó próbálkozást tett, hogy hozzá férkőzzön:

– Kassie, légy szíves. Mire akartad figyelmeztetni?

5.

– Nem akarok panaszt tenni. Csak el akarom felejteni az egészet.

Jacob Jones az előszobája félhomályában állt, a telefont a füléhez szorítva. Épp az imént ért haza, és a vezetékes már csöngött, amikor a kulcsot elfordította a zárban. Berohant, és felkapta, arra számítva, hogy az anyja az, aki gyakran felhívta, ha Nancy elutazott. De csak egy emlékeztető hívás volt a chicagói rendőrségtől, a korábbi incidens kapcsán.

Jacob rögtön azon kezdett el aggódni, hogy részegnek hallatszik. Három sört ivott meg gyors egymásutánban – le kellett csillapítania az idegeit, de most már korholta magát a gyöngeségéért. Munkahelyi hangját magára erőltetve higgadtan válaszolt a rendőr kérdéseire, és világossá tette, hogy nem kíván további lépéseket tenni az ügyben. A rendőr csalódottnak tűnt, Jacob foglalkozását tekintve talán nem meglepő módon, de nem akart erőszakoskodni.

– A maga döntése…

– Teljes mértékben. És még egyszer köszönöm, hogy felhívott. Igazán nagyra értékelem.

Jacob gyakorlott hazudozó volt, és a rendőr szíves örömest le is tette, miután vidáman szép estét kívánt neki. Jacob az elmúlt néhány óra őrülete miatt a fejét csóválva tette a helyére a kagylót, majd megkésve becsukta a bejárati ajtót maga után, és ráfordította a kulcsot. Ma este övé volt az egész lakás, és már alig várta, hogy megnézze a White Sox meccsét – esetleg még egy hideg sör mellett.

Táskáját és kabátját a padlóra hajítva felkattintotta a villanykapcsolót. Meglepetésére semmi sem történt. Hidegvérét épphogy csak megőrizve – már megint kiégett egy villanykörte – bemasírozott a konyhába, és inkább az ottani lámpát kapcsolta fel. De most sem történt semmi, és ő sötétben maradt. Le-föl kattintgatta a kapcsolót – egyszer, kétszer, háromszor –, sikertelenül.

– Jézusom…

Az ablakhoz rohanva kikukucskált a csöndes kertvárosi utcára. Körös-körül pislákoltak a csinos házak, belülről ragyogóan megvilágítva.

– Hát persze hogy csak nálam – motyogta, és kezdődő jókedve végképp elpárolgott.

Sarkon fordult, visszafelé átmasírozott az előszobán, és kitárta a pincébe vezető ajtót. Közvetlenül mögötte zseblámpa lógott egy kampón, azt Jacob bekapcsolta, mielőtt leereszkedett volna a sötétségbe. Por táncolt a zseblámpa fénykévéje előtt, ahogy óvatosan learaszolt a roskatag lépcsőn. Ritkán járt az alagsorban – Nancy pedig soha nem merészkedett le ide –, és egész biztos volt benne, hogy el fogja véteni az utolsó lépcsőfokot, vagy megbotlik valami ott felejtett kacatban. Túlságosan rohadt munkarendje volt ahhoz, hogy egy ostoba sérülés beleférjen, úgyhogy óvatosan haladt, és végül sikerült is elérnie az alagsori padlót.

A biztosítékszekrényt keresve körbevilágított, és végül a túlsó falon meg is találta. Elindult feléje, gimnáziumi évkönyvekkel meg penészedő sportszerkókkal teli dobozokat kerülgetve, magában megjegyezve, hogy milyen nagy ez a hely. Kezdeniük kellene vele valamit – egy pluszszoba ezrekkel megemelhetné az ingatlan értékét –, de nem ma. Ma csak leereszteni meg ejtőzni szeretne. Úgyhogy kinyitotta a biztosítékszekrényt, és nekiállt megkeresni a főkapcsolót.

Az lefelé nézett, ahogy kell, és jobban megvizsgálva Jacob azt is észrevette, hogy egyik különálló kapcsoló sincs lecsapva.

– Mi a…?

Most ki kell hívnia valakit? Ilyenkor? A főkapcsolót megragadva felrántotta, egy másodpercig úgy tartotta, aztán erősen visszanyomta. Továbbra is úgy maradt, sötétbe burkolózva. Úgyhogy még egyszer megpróbálta. És még egyszer. Ugyanazzal az eredménnyel. Fáradt fejét a biztosítószekrénynek támasztva csöndesen káromkodott magában.

És ekkor valami másra is figyelmes lett. Valaki lélegzetének a hangjára.

Az nem lehet, ugye? A ház biztonságos, semmi jele nem volt…

Ekkor meghallotta, hogy valaki feléje tart. Jacob pánikba esve lengette ide-oda a zseblámpáját.

És egy símaszkos férfit pillantott meg, amint éppen rávetette magát.

6.

A Union Stock Yard mindig is a haláltól bűzlött. A Back of the Yardson belül elhelyezkedő terület mágnesként vonzotta a bevándorló munkásokat, akik ezrével sereglettek a mészárszékekbe. Annak idején, amikor még Chicago volt a világ disznóvágó fővárosa, bőven akadt munka, végső útján több mint egymilliárd jószág lépte át a kapuit. Most viszont már elhagyatott volt a vágóhíd, régen naftalinba tették, másutt működő, hatékonyabb vállalkozások vették át a helyét.

Kassie némán ballagott el mellette az anyjával. Kassie apja, Mikolaj a marhaistállóban dolgozott, és ott is halt meg, és a látványa hirtelen mindig megakasztotta a beszélgetésüket. Nem mintha ma ez lenne a probléma – Natalia egy szót sem szólt, amióta a lányát a javítóintézetben összeszedte. Közvetlenül azután futott be a hívás, hogy letelt a munkaideje, ami egy aprócska jótétemény volt, de ahhoz nyilvánvalóan nem elég, hogy Kassie fellélegezhessen.

A sarkon befordultak a South Ada Streetre, és miközben az utolsó harminc métert megtették, néhány bedeszkázott ingatlan mellett haladtak el. A ház, amely az utóbbi tizenöt évben Kassie otthona volt, úgy meredezett, mint valami sérült hüvelykujj. Kicsi, de ősrégi barna téglás bungaló volt. Előtte a parányi pázsitsávot takarosan lenyírták, a verandára vezető lépcső tiszta, a bejárati ajtót védő díszes fémrács frissen mázolt volt. Akárki akármit is mondjon Wojcekék otthonáról, a makulátlanságnál sohasem adták alább.

Kassie a koszos tornacsukáját bámulta, amíg az anyja kinyitotta a rácsot. Natalia magas színvonala sokak számára csodálatra méltó volt, Kassie-t azonban egy kissé mindig is zavarta. Egy letűnt kort idézett, amikor a külvárosban még csak úgy hemzsegtek a jó katolikus családok, és egymással versengve fitogtatták újonnan szerzett jólétüket. Csakhogy a többi lengyel család azóta mind elköltözött, ahogy más közösségek telepedtek meg a környéken, és a betelepülők legtöbbje kívánatosabb utcát választott az övékénél. Az úton több elhagyatott épület is állt – az ingatlanügynökök errefelé nem tudták elpasszolni a házakat –, de Nataliának ez mintha fel sem tűnt volna. Mintha még mindig frissen bevándorolt fiatalasszony lenne, tele reményekkel és álmokkal.

Az élet egyikükkel sem bánt kegyesen, és ahogy beléptek a néma bungalóba, Kassie érezte, hogy elszorul a szíve. Kassie – Kassandra Alicja Marta – Natalia egyetlen gyermeke volt, és mivel egy tisztességes özvegy számára az újbóli férjhezmenetel ki volt zárva, csak ők ketten maradtak, évszámra kerülgetve egymást ebben a finoman régimódi családi házban.

Natalia bement a konyhába, súlyos puffanással az asztalra helyezte az erszényét – olyan puffanással, amelyről Kassie tudta, hogy neki szánták. Kassie normális esetben egyenest a szobájába indult volna, de most az ajtóban téblábolt, és az anyját nézte. Tudta, hogy bajban van, de igazság szerint még mindig ki volt borulva a délutáni eseményektől, és az enyhülés valami kis jelében, egy morzsányi vigaszban reménykedett.

Natalia kinyitotta a hűtőszekrényt, kivett belőle egy kis porcelántányért, rajta egy fél kolbásszal meg egy szem friss paradicsommal. Anélkül, hogy a lányára nézett volna, bement a nappaliba, és miközben a karosszékbe telepedett, bekapcsolta az ősrégi tévékészüléket. Kassie feléje fordult, és feltűnt neki, hogy milyen kicsinek látszik az anyja a nagy szobában II. János Pál pápa rengeteg fotója között. Már számtalanszor eljátszották ezt a jelenetet, amikor az anyja úgy tesz, mintha tévét nézne, holott valójában semmi sem jut el a tudatáig. Az ennivaló háborítatlanul hevert az ölében, a tévébemondó pedig magában beszélt céltalanul, miközben Natalia a nagyanyjától örökölt rózsafüzérrel babrált. Nevetséges tabló volt, de nagyon kifejező. Kassie ma este se enni nem kap, se vigasztalást.

Itt nincs helye megbocsátásnak.

7.

A forgalom csörgedezett, a WKSC a „November Rain”-t adta, és az embert próbáló nap gondolatai máris kezdtek kitörlődni Adam agyából. Noha a Chicago déli felétől a középosztálybeli Lincoln Parkig tartó utat gyakran kísérte egyfajta fájó bűntudat, mindig ellazult tőle, a Michigan-tó látványa sosem mulasztotta el feldobni a hangulatát. Ma este különösen elbűvölőnek látszott, ahogy a nap visszatükröződött a vízről, miközben a tavaszonként itt fészkelő sokféle madár lustán körözött fölötte. De a Lake Shore Drive mentén való autózás többet jelentett Adam számára puszta szemet gyönyörködtető látképnél. Azt jelentette, hogy az otthona felé tart.

Az otthona egy gyönyörű, háromszintes sorház volt. Az előző évben vették – tetemes áron –, és egy pillanatig sem bánták meg. Új otthonuk négy csodálatos hálószobából, szükség esetén mindkettejük számára elegendő munkaterületből, és – ami a fő – rengeteg zöldből állt. Adam már el is képzelte, amint elsőszülöttje az első lépéseit próbálgatva ide-oda totyog a hátsó udvaron – ezért megérte a végsőkig eladósodniuk. Az ember végtére is ezt csinálja – keményen tanul, keményen dolgozik, hogy vehessen magának egy szép házat, és felnőttesdit játszhasson.

A zene közben egy felejthető Bryan Adams számba váltott, úgyhogy Adam a rádiót kikapcsolva fordult be a North Lincoln Avenue-ra, és pillanatokon belül lefékezett az ismerős szürke mészkő épület előtt. Néha elábrándozott azon, hogy Faith ott áll az ajtóban, hogy egy koktéllal üdvözölje őt otthon, ám a gyakorlatban erre sosem került sor. Faithnek sok dolga volt, ráadásul ez a kép túlságosan külvárosias színben tüntette fel. Adam mindig is tudta ezt – ami azt illeti, többek között ezért is vette el feleségül.

A bejárati ajtót maga mögött becsukva a táskáját a padlóra helyezte, és bedugta a fejét a konyhába. Üres volt, és Adam jót mulatott, amikor meglátta, hogy a pulton heverő újság a horoszkópoldalnál – a felesége bűnös öröménél – van kinyitva. A konyhát otthagyva elsietett a nappali mellett, a vendégszoba mellett, a hátsó udvarra néző műterem felé. Ez Faith birodalma volt, ahová áhítatos tisztelettel, az ajtót leheletfinoman kinyitva, lábujjhegyen lépett be. Meglepetésére sokadik hónapban lévő terhes felesége a rajzpadon ült, a festményének háttal, és egyenesen őrá bámult.

– Finom, mint egy tégla, csöndes, mint egy elefánt…

Faith megrovóan nézett rá, de a szemében mosoly bujkált. Brit volt, és Adam imádta, ahogy kifejezte magát. Dacára annak, hogy már több mint tíz éve voltak együtt, még mindig olyan kifejezésekkel vagy szavakkal rukkolt elő, amelyek meglepték őt.

– De azért jó, hogy újra itt vagy – folytatta a festményéhez visszafordulva. – Már majdnem letettem rólad.

Ezt csak a hatás kedvéért mondta, és Adam egy pillanatra sem torpant meg, miközben odalépett hozzá, két karját az asszony domborulata köré csúsztatta, és szorosan magához húzta.

– Hosszú nap volt – motyogta az asszony nyakát csókolva.

– Melyik nem az?

– Valahányszor az kell…

– Az én hősöm. Ha már itt tartunk, én most kettő helyett is lustálkodom, úgyhogy nem volt érkezésem vacsorát készíteni.

– Majd én.

– Tényleg te vagy az én hősöm – felelte Faith, miközben Adam újra megcsókolta a nyakát.

Az asszony az ölelésből kibontakozva újra festeni kezdett, Adam pedig egy pillanatig bámulta őt. Faith a megismerkedésükkor – Adam flancos új irodájának várószobájában – elkápráztatta, azóta viszont szőröstül-bőröstül meghódította. A melegszívűségével, a bölcsességével, a tehetségével, a bájával. Imádta nézni, amikor fest, ahogy gyakorlott könnyedséggel viszi fel az ecsetvonásokat, tökéletesen az adott feladatra koncentrálva, beleveszve a pillanatba. Ettől úgy érezte, hogy a világon minden rendben van. Szerelmesnek érezte magát tőle.

Az ajtóhoz hátrálva megállt, hogy még egy utolsó pillantást vessen rá. Az ilyen pillanatok miatt érezte úgy, hogy ő a legszerencsésebb élő férfi.

8.

Jacob egy rándulással tért magához, és hirtelen tudatosult benne, hogy mennyire fázik. A feje lüktetett, a nyaka fájt, de ami figyelmet követelt tőle, azok a didergő végtagjai voltak. Lecsupaszított alkarját libabőrösnek érezte, és már mozdult volna, hogy megdörzsölje… ám ekkor kiderült, hogy a két karját a háta mögött rögzítették. Megpróbált fölállni, de a csupasz lábait hasonlóképpen megkötözték. Legnagyobb rémületére azt vette észre, hogy egy fém székhez van kötözve, meztelenül, kiszolgáltatottan és magányosan.

Lassan elkezdett újra felderengeni. A pince. A maszkos arc. Az a borzalmas fojtogató érzés. Rémült nyöszörgés szaladt ki belőle, és miután rájött, hogy semmi sem takarja a száját, felkiáltott:

– Halló!

Hangját némaság fogadta. Tekintetével végigpásztázta a sivár helyiséget, de az üresnek tűnt.

– Kérem… hall engem valaki?

A hang visszapattant a falakról, de válasz nem jött. Ahogy elfagyott lábujjait megmocorogtatta harmatos próbálkozásként, hogy megmelengesse őket, Jacob most valami mást is észrevett. Valami volt a lába alatt. Valami hideg és sima, ami zajosan meggyűrődött, ha megmozdult. Tétován lepillantott. És ekkor megfagyott benne a vér. A széket, amelyhez odakötözték, egy nagy műanyag fólia közepére állították.

Pánikba esve lázasan elkezdett fészkelődni, megpróbálva előrébb mozdítani a széket. A rettegés hajtotta előre, megfeszült, és vadul ugrándozott. A szék egyhüvelyknyivel előrébb mozdult, aztán még eggyel – aztán hirtelen oldalra csuklott a feje. Egy pillanatra elszédült, elvesztette a tájékozódó képességét, nem tudta felfogni, hogy mi történt, ám ahogy helyrerázódott, rájött, hogy valaki keményen megütötte a jobb arcát.

– Üljön nyugodtan.

A hang nyugodt volt, félelem nyilallt át rajta tőle. A háta mögül jött, és Jacob azon erőlködött, hogy megpillanthassa a támadóját. De szorosan lekötözött karjától és vállától nem tudott eléggé hátrafordulni.

– Kérem – zihálta Jacob. – Mindent odaadok, amit csak akar…

– Nekem mindenem megvan – sziszegte csöndesen a hang.

A férfi megállt mögötte. Jacob azonnal magába fojtotta nyöszörgését – valami hideg és sima dolog pihent meg oldalt a nyakán. Lassan fölfelé araszolt, majd megtorpant, és az oldalára fordult. Egy másodperc múlva Jacob rövid, éles szúrást érzett, aztán valami melegséget, ahogy a vér lecsordult a nyakán.

– Kérem, ne tegye ezt – rimánkodott könnybe lábadt szemmel. – Meg fogok nősülni…

Erős kéz ragadta meg a vállát. Jacob ismét fészkelődni kezdett, kétségbeesetten próbálta elmozdítani a székét, de az meg sem moccant. És ekkor újra jött az a borzalmas érzés… ahogy a hideg acél a bőrét cirógatja.

9.

Kassie végiglopakodott a folyosón, ideges pillantást vetve a háta mögé.

Órákon át elviselte az anyja jeges hallgatását, de végül aztán a segítségére sietett a kimerültség. Natalia három állásban is dolgozott, hogy a számlákat fizetni tudja, és gyakran a tévé előtt nyomta el az álom. Kassie már többször is azt hitte, hogy elaludt – meg-megreszketett, majd lecsukódott a szemhéja –, hogy aztán mégis felriadjon, és gyanakvóan pillantson körül a szobában, mint aki valami galádságra számít. Végül aztán mégiscsak feladta a küzdelmet, és a halk horkolásának hangja megtöltötte a spártai szobát.

Kassie felóvakodott a karosszékből, és elsietett a ház hátulja felé. Néhány lépés a félhomályos folyosón, kikerülve a nyikorgó padlódeszkákat, és már ott is volt a hátsó helyiségben, egy kis mosókonyhában mosdókagylóval, mosógéppel és több doboz olcsó mosóporral. Kassie odasietett a mosdókagylóhoz, és feltépte az alatta lévő szekrény ajtaját. Leguggolva kotorászni kezdett benne, félretologatva a fehérítős meg ipari tisztítószeres flakonokat, hogy előbányásszon egy bádogdoboznyi ősrégi ezüstfényezőt. A fedelét lecsavarva kivett belőle egy kis tasakot. Azt a zsebébe csúsztatta, a bádogdobozt visszazárta, és minden flakont gondosan visszatett az eredeti helyére. Aztán még ellenőrizte, hogy semmi nem lóg-e ki a helyéről, becsukta a szekrényajtókat, és már ott sem volt.

Kassie vetett egy pillantást az özönvíz előtti órára – már tizenegy is elmúlt –, és kinyitotta a hátsó ajtót. Bezúduló hideg levegő üdvözölte, mire felhajtotta a kapucniját, amely elrejtette a vonásait az éjszaka elől. A távolban kutya ugatott, Kassie pedig megfordult, hogy nem riadt-e fel az anyja. De mozgásnak semmi jelét nem látta, és még mindig ki tudta venni az anyja gyengéd horkantásait.

Kassie megkönnyebbülten kisietett, és eltűnt a sötétségben.

10.

Gabrielle Grey nyomozó odamasírozott a hatalmas, vörös díszburkolatú épülethez, és benyomult. Kora reggel volt, de a chicagói rendőrség South Michigan Avenue-i központjában máris nagy volt a jövés-menés – rendőrök, elemzők, sajtószóvivők és a kisegítő személyzet tagjai keresztezték Gabrielle útját, miközben öles léptekkel a biztonsági korlátok felé tartott. Némelyeket felismert, másokat nem, de volt ott egy arc, amely csaknem olyan ismerős volt, mint a sajátja – Norm, az ügyeletes tiszt, aki azóta állt szolgálatban a recepciós pultnál, amióta Gabrielle az eszét tudta. A chicagói rendőrség – a CPD – 2000-ben költözött a bronzeville-i új irodaházába, és Gabrielle azóta egyszer sem látta talpon Normot, ami olyan jellegzetesség volt, amely számos házi vicc alapjául szolgált. Az igazság sohasem alszik, szerette mondogatni Gabrielle csapata Normról, hanem ül.

– Reggelt, Norm. Mizujs?

– Nem sok minden. Hoskins krízistanácskozást tart a parancsnoki központban…

– Már megint?

– Még mindig, még mindig. Egyébként meg süt a nap, kék az ég, és a Cubs a legnagyszerűbb…

– …csapat a világon – fejezte be Gabrielle, Norm szemmel látható örömére.

Miután egy berregéssel átengedte magát, Gabrielle lifttel fölment a nyolcadik emeletre. Onnan már csak pár lépés volt a nyomozóiroda, az épület legnagyobb presztízsű részlege, és az utóbbi három évben az ő személyes hűbérbirtoka.

– Reggelt, főnök.

Egy csomó alacsonyabb sarzsi üdvözölte, miközben öles léptekkel a sarokirodája felé tartott. Ő viszonozta a köszönésüket, és közben a táskájából elővette a bageljét. Farkaséhes volt, miután a reggelit kihagyta, hogy a srácokkal időben odaérjen az iskolába, és már alig várta, hogy belemélyessze a fogát a baconös péksüteménybe, de a műveleti táblán lévő három új fénykép láttán megtorpant. A helyettese, Jane Miller nyomozó már kint volt egy ügyön, így most Suarez nyomozó sietett oda hozzá. Suarez már több mint öt éve dolgozott együtt Gabrielle-lel, és megbízható, eredményes nyomozó volt.

– Mink van? – kérdezte egy pillantást vetve az arcokra Gabrielle.

– Egy halálos kimenetelű South Shore-ban – felelte az első fotón lévő fehér férfire mutatva Suarez. – Bandagyilkosság. Három lövés a fejbe és a nyakra, miközben a kocsijában ült. A lövöldöző motorkerékpáron szelelt el.

Gabrielle gyászosan bólogatva a többiekre mutatott.

– És a többiek?

– Kettős halálos kimenetelű South Lawndale-ben. Szerintünk két lövöldöző, félautomata fegyverekkel. Egy népszerű éjszakai hamburgerezőben történt, de nem fogja kitalálni, senki nem látott semmit.

– Mindenesetre küldjünk oda még egy-két rendőrt – felelte Gabrielle. – Hátha találunk valakit, akinek van lelkiismerete…

– Akinek van vér a pucájában – javította ki Suarez.

– És beszéljenek a helyi vallási vezetőkkel meg a szociális munkásokkal – folytatta Gabrielle. – Ők nyilván tudnak valamit…

Suarez indult, hogy végrehajtsa a főnöknő parancsait, és közben néhány nyomozótársát is maga mellé vette. Gabrielle nézte, ahogy elmennek, és tekintetét végighordozta az elárvult irodán. Népes csapata volt – a CPD-n a legnépesebb –, de még így is örökösen létszámhiánnyal küszködtek, tekintettel a fegyverrel elkövetett emberölések puszta mennyiségére, amelyekkel dolguk akadt. A polgármester megígérte, hogy rámászik a bandákra – plusz állami pénzeket biztosítva a rendőröknek, valamint a szociális és ifjúsági kezdeményezéseknek –, de mindeddig kevés jele látszott az előrelépésnek.

Gabrielle felnézett a fényképekre. Három férfit lőttek le hidegvérrel – miért? Mert egy rivális bandához tartoztak? Mert más felségterületére tévedtek? Valakivel tiszteletlenül bántak a Twitteren? Kevesebbért is öltek már embert. Gabrielle-nek és csapatának volt a dolga, hogy gyilkosaikat az igazságszolgáltatás elé vigye, de tudta, hogy nem az ő javukra billen a mérleg. A közösségek túlságosan félnek ahhoz, hogy beszéljenek. A drogbárók bármit hajlandók megtenni a túlélésükért. A rendőröket meg a nyomozókat bedarálja ez az örökös vérfürdő. Ettől függetlenül meg fognak tenni – ő meg fog tenni mindent, ami a hatalmában áll, hogy igazságot szolgáltassanak a családoknak, csupán a kötelességérzetéből, az eltökéltségéből és egy hideg baconös szendvicsből táplálkozva. Ahogy Gabrielle tovább bámulta a fényképeket, eszébe jutott valami, amit Bernard Hoskins főfelügyelő mondott neki aznap, amikor ő munkába állt.

Chicagóban senkiből sem azért lesz nyomozó, hogy könnyű élete legyen.

11.

Adam a palacsinta illatára ébredt. Faith jó szakács volt, ha vette magának a fáradságot, de reggelenként soha nem volt csúcsformában, és a ropogósra sülő tészta aromája csakis egyvalamit jelenthetett. Christine-t.

Sok férfival ellentétben Adam nagyon is kedvelte az anyósát. Melegszívű, figyelmes és bolondul nagyvonalú asszony volt. Az a szokása azonban, hogy kulccsal jön be a házukba, egy kissé nyugtalanította Adamet, bármilyen kellemes lett is a végeredménye. Ahogy a szülés esedékességének napja egyre közeledett, Christine váratlan felbukkanásai megszaporodtak, és most már egyetlen nap sem múlt el úgy, hogy Adam ne futott volna össze az anyósával – rendszerint olyankor, amikor félig öltözött vagy hullafáradt volt. Ha volt is hibája, hát a túlságos figyelmesség volt az, de még ezt is meg lehetett neki bocsátani. Egyedül élt – mihaszna férjéből már csak egy távoli emlék maradt –, és mindig is úgy volt, hogy első unokájának megszületése nagy durranás lesz.

Adam átfordulva meglepődött, hogy az ágyat üresen találja. Faith gyakran elrejtőzött az anyja elől, alvást színlelt, amíg fel nem készült rá, hogy kifaggassák a szülésre vonatkozó terveiről. Adam fogta a köntösét, és kibotorkált a konyhába, ahol is meglepetésére a feleségét találta felöltözve, útra készen, amint épp egy egészséges reggeli utolsó morzsáit tünteti el, az anyja helyeslően figyelő pillantásától kísérve.

– Elfelejtettem valamit? – motyogta Adam, miközben töltött magának egy kis kávét. – Ugye, nem ma esedékes a baba?

– Ő még egy pár napig nem esedékes – vágott vissza Faith. – Viszont anya segít nekem kifesteni a gyerekszobát.

– Ketyeg az óra – szólt közbe az anyja, alig tudva magában tartani az izgatottságát.

– Hacsak te nem szeretnél besegíteni – folytatta Faith.

– Imádnám, de dugig van a határidőnaplóm…

Ez igaz is volt. Amerikában többek közt az a nagyszerű, hogy mindig vannak, akiknek agykurkászra van szükségük. Faith még egy utolsó, kedélyes sértéssel, miszerint a férjének semmiféle gyakorlati érzéke sincs, az anyjával együtt távozott, magára hagyva Adamet, böngéssze csak a határidőnaplóját, miközben mohón falja a palacsintáját. Teljesen be volt táblázva, köztük néhány nem kis kihívást jelentő esettel. De ha őszinték akarunk lenni, Adam gondolatai másutt jártak. Nyugtalan éjszakája volt, az agya vég nélkül újrajátszotta a javítóintézetben lezajlott interjút. Ha az ember elég sokáig dolgozik egy területen, minden munka rutinszerűvé válik. A javítóintézetnek éppolyan gyakori látogatója volt, mint a Cook megyei börtönnek, Kassie mégis meglepte. Nem tudta kiverni a fejéből a lánynak azt az arckifejezését, amikor meglátta őt – döbbenet volt az? rémület? ijedtség? –, sem azt, amit utána mondott neki. Ő arra számított, hogy a tinédzser majd mentegetőzni kezd, amiért megtámadta áldozatát – talán még azzal is megvádolja, hogy az támadta meg őt, ahogy közülük annyian teszik. Ő viszont azt mondta, hogy figyelmeztetni próbálta a férfit, még ha ezt utána nem is volt hajlandó kifejteni, de olyan meggyőződéssel mondta, hogy Adamnek önkéntelenül is felkeltette az érdeklődését. Vajon mire gondolt? Miért érezte úgy, hogy a férfi veszélyben van? És ami még fontosabb, vajon valós volt az a veszély?

Adam aggódott a lány miatt. Hallucinált volna? Foglyul ejtette volna valamiféle „vágyvezérelt gondolkodás”, melynek során a fantáziái valamiképpen manifesztálódtak? Vagy tudott valamit erről a pasasról, valami láthatatlan dologról, ami a jólétét fenyegeti? Egyre ezek a kérdések kavarogtak Adam fejében, hiába tudta, hogy értelmetlen, haszontalan gondolatok.

Minden valószínűség szerint soha többé nem fogja látni az érdekfeszítő Kassandra Wojceket.

12.

Kassie az úton menetelt, ügyet sem vetve a babakocsis anyukák kíváncsi pillantásaira. A korához képest magas volt, de ahhoz mégiscsak túlságosan fiatalnak látszott, hogy ilyen korai órán ne legyen iskolában. Fejét lehajtva sietett tovább. A középosztálybeli anyukák kíváncsiságát és megrovását tudta kezelni – ha belefutna egy rendőrbe, az már egészen más tészta lenne. Ráadásul csak egy szűk időrés állt rendelkezésére, mielőtt az iskolatitkár felhívja az anyját, úgyhogy gyorsan kellett dolgoznia.

A West Town szokás szerint forgalmas volt, a járdát tehetős bevásárlók, csinosan öltöztetett totyogók és gondviselőik özönlötték el. Kassie-nek észnél kellett lennie, miközben a jól eleresztett embereknek ezen a forgatagán keresztülfurakodott, de gyorsan haladt, és hamarosan ott állt Jacob Jones szerény háza előtt.

A Kassie előtt álló kertvárosi villa élettelen volt – a függönyök behúzva, a lámpák leoltva, a bejárati ajtó becsukva és kulcsra zárva. Pontosan az a fajta népszerű, előkelő utca volt ez, ahol az ember nagy valószínűséggel biztonságtudatos függönylebbentőkbe botlik, úgyhogy Kassie nem sokat téblábolt, hanem elindult a ház mentén futó gyalogjárón. Hátul megpróbálkozott az üvegezett erkélyajtóval, aztán a mosókonyhába vezető oldalbejárattal, de mindkettő zárva volt.

Tovább vizsgálódva azonban talált egy oldalablakot, amely megfelelt a céljának. Mindössze egyetlen gyönge retesz volt rajta – zár viszont nem –, úgyhogy Kassie nem habozott, a könyökével betörte az üveget. Csinált már ilyet, és tudta, hogy egy hirtelen, erős ütés csökkenti a sérülés kockázatát. Miután a karját elvette onnan, és az üvegszilánkokat lesöpörte magáról, elégedetten látta, hogy egy nagy lyuk van az ablakon. Egy pár – a meleg, tavaszias időjárást tekintve nem odaillő – gyapjúkesztyűt felhúzva becsúsztatta a kezét a lyukon, és finoman megemelte a reteszt, majd kinyitotta az ablakot, és bemászott.

Pár pillanat múlva egyedül állt az előszobában. Szaporán vert a szíve, és újra megkérdőjelezte, hogy bölcs dolog volt-e idejönnie. Többször is majdnem visszafordult, tekintettel arra, hogy micsoda pácba kerülhetett volna, mégis itt volt.

Gyorsan végigjárta a földszinti szobákat – nem számított rá, hogy itt bármit is találjon –, aztán fölment az emeletre. A lehető leghalkabban hatolt be a házba, nem akarta világgá kürtölni a jelenlétét, félig-meddig mégis arra számított, hogy Jones menyasszonya fog leviharzani a lépcsőn, magyarázatot követelve, hogy mit keres itt. De a ház olyan néma volt, akár a sír, a padlódeszkák magányos meg-megnyikordulása volt Kassie egyetlen társasága, miközben végiglopakodott a fenti lépcsőpihenőn.

Óvatosan benyitott a hálószobába, és bekukucskált. Üresnek tűnt, úgyhogy fürgén bement, a kezét végigfuttatta a franciaágy szaténhuzatán, majd belépett a gardróbszobába. Ez is néptelen volt, úgyhogy átment a vendégszobába. Ez háborítatlan volt, akárcsak a dolgozószoba, és ahogy Kassie a lépcsőn lement az előszobába, aggódni kezdett. Semmiért kockáztatott volna egy nagy rakás kellemetlenséget?

Mozdulatlanul állt, zavarodottan és dühösen, a következő lépésén morfondírozva, amikor egy újabb ajtón akadt meg a szeme. Egy ajtón, amely félig kinyitva állt. A folyosón átvágva próbaképpen megfogta a kilincset, és szép lassan kinyitotta. Azonnal hideg léghuzat csapta meg, amint a lefelé vezető poros lépcsőn megindult.

Kassie hátralövellt egy pillantást a folyosóra, mint aki kelepcétől fél, de ott semmi sem mozdult, így aztán ismét a lépcső felé fordította a figyelmét. Ahogy oldalt végigtapogatta a falat, egy kampót talált, amelyen valamikor feltehetően zseblámpa vagy valami hasonló lógott, de most nem volt ott semmi, így hát az iPhone-ját előhúzva megnyomta a zseblámpaappot, és belépett.

Először a szag csapta meg. Dohos, rothadó, kellemetlen. Ruhaujját a szája és az orra elé tartva felmérte környezetét, ahogy a szeme lassan hozzászokott a sötétséghez. A lépcsőn nemrégiben felkavarták a port, de azt nehezen lehetett megállapítani, hogy mikor. Lépjen a halvány lábnyomokba, hogy eltitkolja az ittlétét, vagy hagyja őket úgy, ahogy vannak? Ez utóbbi mellett döntve elindult lefelé, és közben amennyire csak tudott, a lépcsőfokok legszélére lépett, hogy minimálisra csökkentse a nyomait.

Egy lépés, aztán még egy, és még egy. Kassie szíve a torkában dobogott, a lábát úgy kellett kényszerítenie, hogy előre mozduljon. A lámpája erősen világított, de a hatótávolsága korlátozott volt. Csak a pince egyes részeit tudta kivenni, és a kísérteties árnyékoktól, amelyeket a lámpa fénykévéje vetett a falakra, inába szállt a bátorsága. Abban a meggyőződésben ment tovább, hogy bármelyik pillanatban mészárlás helyszínére bukkanhat, és azt remélte, ha így lesz, az idegei nem fogják felmondani a szolgálatot.

Az utolsó lépcsőfokhoz ért, és óvatosan lelépett a pince padlójára. A mellkasát most olyan feszesnek érezte, hogy alig kapott tőle levegőt. Pontosan tudta, hogy mit fog itt találni, és egyik fele legszívesebben megfordult és elrohant volna. De Kassie nem volt gyáva. Eddig már eljutott, úgyhogy most egy hirtelen mozdulattal végigsöpörte a pince padlóját a lámpa fénysugarával. Zihált, kezét a mellére szorította… de nem volt ott semmi. Elhagyatott volt a helyiség, emberi jelenléttől mentes, gimnáziumi évkönyvek és kiöregedett sportszerkók csöndes lerakata.

Reccs.

Ahogy előrelépett, hogy tovább vizsgálódjon, valamit széttaposott. Lehajolt, és meglepődve látta, hogy a padlót üvegcserepek borítják gyémántként szikrázva, ahogy rájuk világított. Kassie tanácstalanul kitágította a fénysugár fókuszát, és ekkor egy zseblámpát vett észre, amely egy kartondoboz fedele alatt hevert félig elbújva. A tornacsukája orrával kigurította a rejtekhelyéről. Ahogy gyanította, az üveglencse törött volt, és az égő is.

A szíve kihagyott egy ütemet. Nyilvánvalóan létezett ártatlan magyarázat is a törött zseblámpa jelenlétére – Jacob talán elejtette, és nem találta meg a sötétben –, de Kassie ezt azonnal elhessegette. Valami oknál fogva, amit nem igazán tudott volna megmagyarázni, Kassie egyszeriben tudta, hogy itt történt.

Ez az a hely, ahol Jacob Jones sorsa megpecsételődött.

13.

Dwayne Reid rendőrjárőr egy zaftosat böfögött, miközben az eldübörgő autókat nézte. A társa – egy Lesley nevű, karót nyelt vegetáriánus nő – nagyot sóhajtott, de ő rá se hederített, hagyta, hogy a tízóraija ízei kiöblögessék a száját. Minden reggel betért a Taco Bellbe egy kolbászos-sajtos stangliért. Részben azért, hogy a korgó gyomrát lenyugtassa, részben pedig azért, hogy a társát bosszantsa. Még ha nem is szerette volna a zsíros, fűszeres kolbászt meg a sűrű, gumiszerű sajtot, akkor is vett volna belőle, csak hogy kiprovokáljon valami reakciót. Kis szerencsével egykettőre elfogy majd a nő türelme, és kérelmezni fogja a társcserét.

Semmi sem szerezne neki nagyobb örömet. A járőrözés unalmas – órákon át a forgalom szempontjából neuralgikus pontok körül cirkálnak, fennakadásra vadászva –, és egy jó oldalszárny létfontosságú. Michael Garvey rendőrjárőr pontosan ilyen volt – vicces, lármás, politikailag inkorrekt –, csak valami megalapozatlan szóbeszéd alapján, miszerint szolgálatban elhagyták a posztjukat, szétválasztották őket. Ezért csöppent most Miss Szentfazék társaságába.

– Csinálsz valami érdekeset ma este, Lesley? Mész randizni?

– Ne ökörködj már, Dwayne. Tudod, hogy férjnél vagyok.

– Előbb próbáld ki, csak aztán fikázzad. Különben hogy akarod a hálószobában frissen tartani a dolgokat?

Lesley fáradtan megcsóválta a fejét, de nem szólt semmit.

– Áruld már el – folytatta Dwayne. – Te mindig is a pasikat szeretted? Vagy voltál már csajjal is?

– Az isten szerelmére! – A férfi felé fordult, most már szemlátomást bosszúsan. – Te tényleg azt hiszed, hogy megosztom veled a szexuális előéletemet?

Dwayne már épp válaszolni készült, bátorítólag és igenlően, amikor valamin megakadt a szeme. Az előttük lévő kereszteződésben egy fekete Lincoln Continental átszáguldott a piroson, épphogy csak elkerülve egy teherautót.

– Szerelvény kihúz – kiáltotta vidáman Dwayne, és a szirénát bekapcsolva elindult a járda mellől.

A csevegés most abbamaradt, hiszen mindkét rendőr az előttük haladó kocsira koncentrált. A legtöbb üldözés gyorsan véget ért, a halálra rémült középosztálybeli autósok is, a beijedt tinédzserek is rögtön lehúzódtak, amint meglátták a kék villogót. A Lincoln viszont semmi jelét nem mutatta, hogy meg akarna állni – sőt gyorsított, és még egy piroson átment, ahogy menekült előlük.

– Egy fekete Lincoln Continentalt üldözünk, amely dél felé tart a Dan Ryan gyorsforgalmin. Rendszáma H23 3308. Erősítést és útlezárást kérek.

Lesley hangja tiszta és metsző volt – azt még Dwayne is kénytelen volt elismerni, hogy az ilyen helyzetekben jó volt a nő.

– Lássuk, be tudják-e pörgetni a szecskavágót – szúrta közbe a férfi. – Ezek a pasik nem cicóznak.

Lesley rádión leadta a kérést, amire pozitív válasz érkezett. Az utóbbi időben túl sok cserbenhagyásos gázolás, túl sok halálos üldözés történt ahhoz, hogy ne vessenek be minden rendelkezésre álló forrást.

Dwayne tartotta az iramot a járművel, és közben csöndesen azon imádkozott, hogy a következő kijáratnál hajtsanak le. Ha továbbra is egyenesen előre tart, akkor hosszúra nyúlhat az üldözés, tekintve, hogy a gyorsforgalmit ebben a napszakban lehetetlenség lezárni. Hát nem az lenne nekik a logikus, ha egy irányváltoztatással megpróbálnák lerázni az üldözőiket? De nem, úgy tűnt, ezek egyenesen mennek tovább.

– Semmirekellő, tökkelütött maffiózók…

A Lincoln hirtelen több sávon is keresztülvágott, leszáguldott az útról, és elviharzott a lehajtó rámpán.

– Ez az! – bömbölte Dwayne, miközben elrántotta a kormányt, hogy a Lincoln nyomába eredjen.

Tudta, hogy most már vége a küzdelemnek, és bizony-bizony, a lehajtó aljához közelítve azt látta, hogy a Lincoln hirtelen megáll, mivel két segítségül küldött járőrkocsi eltorlaszolta az útját. A vezetőajtó már pattant is ki, Dwayne pedig nem habozott, belelépett a gázba, majd farolva megállt közvetlenül a menekülő gyanúsított előtt.

– Kezeket úgy tartani, hogy lássam őket!

Lesley már ki is szállt a kocsiból, és a lőfegyverét a gyanúsítottra fogta, aki reszketve megtorpant. Dwayne követte a példáját, és a fegyverét a vezető társára fogta, aki szintén a szabadulásra tett kísérletet fontolgatta. Mindketten fiatalok, Puerto Ricó-iak és rendkívül izgatottak voltak.

– Csak nyugi, Diego. Ne akarj te is statisztika lenni…

Látva, hogy reménytelen, a gyanúsítottak most már elengedték magukat, és másodpercekkel később a motorháztetőn csattant az arcuk, ahogy rájuk tették a bilincset.

– Jó döntés volt, srácok. És most lássuk, mitek van – rikkantotta Dwayne, miközben elkezdte őket megmotozni. – Ötven dolcsi, némi cigaretta… és egy lőfegyver.

– Nincs megtöltve, haver.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a bírót ez érdekelni fogja – felelte Dwayne, és az ütött-kopott Smith and Wessont Lesley bűnjeles tasakjába dobta. – Még valami, amiről tudnom kell?

Mindkét gyanúsított a fejét rázta, és miután Dwayne meggyőződött róla, hogy igazat beszélnek, rátért a kocsi belsejére. A kesztyűtartót kinyitva megvizsgálta a tartalmát.

– Egy csomag Lifesavers cukorka, egy Illinois-térkép és…

Egy könyvet húzott ki a rekeszből.

– … A montanai romantikus szállók Fodor-féle kalauza. Srácok, ez biztos, hogy a ti kocsitok?

– Kölcsönvettük – motyogta sötéten a sofőr.

– Hát persze – kuncogott Dwayne, egy pillantást vetve a lábhelyre, mielőtt figyelmét a kocsi hátulja felé fordította.

És ekkor megtorpant. A csomagtartó még le volt csukva, de a fogantyún egy sötétbarna folt keltette fel a figyelmét. Lesley őt nézte, kíváncsivá tette a komoly arckifejezése, úgyhogy nem halogatta a dolgot.

– Hát jó, fiúk, lássuk, mi van idebent…

Egy határozott mozdulattal felrántotta a csomagtartó tetejét.

Egy pillanatra mintha megállt volna az idő. A férfi nem mozdult, először nem is reagált, megdöbbentette az elé táruló látvány.

– Mi az, Dwayne?

Lesley a férfi arcán megjelenő kifejezéstől, a hirtelen elnémulásától megszeppenve egy lépést tett feléje, azt remélve, hogy meglátja, mi nyugtalanítja a másikat. Ám még mielőtt erre sor kerülhetett volna, Dwayne Reid hirtelen elfordult a kocsitól, és a reggelijét kiokádta a hideg aszfaltra.

14.

Mindent elnyomott a pusztulás szaga. Kassie megpróbálta kirekeszteni, egy lélegzetvételnyi friss levegőt találni valahonnan, de lehetetlen volt. A Lake View Gondozó Otthonban fojtogató légkör uralkodott – túlfűtött, áporodott, vizeletbűzös. A rászegeződő rengeteg szempár a tehetetlenekhez és a reménytelenekhez tartozott.

Kassie a faggatózásukat megelőzni igyekezvén szünet nélkül csacsogott. A Jones-rezidenciáról egyenest iderohant, mert az élményei túlságosan felzaklatták ahhoz, hogy visszamenjen az iskolába. Most olyasvalakivel kellett együtt lennie, aki szereti őt.

– Jobban fogok igyekezni az iskolában – mondta csöndesen. – Tudod, hogy jobb jegyeket kapjak. És az angoltanárom… Miss Wilson… azt mondja, megvan bennem a lehetőség…

Felnézett a nagyanyjára, valamiféle reakcióban reménykedve, abban, hogy meglátja a szemében azt az ismerős, szeretetteli csillogást, de az idős asszony nem reagált. Wieslawa idestova tíz éve élt az otthonban, leírták mint szenilis paranoiást, és már nemigen akadt olyan inger vagy látogató, ami vagy aki megdolgoztatta volna eltunyult elméjét. Kassie megpróbált hetente egyszer eljönni hozzá, részben azért, hogy kárpótolja őt, amiért az anyja nem volt hajlandó meglátogatni, és alkalomadtán látni vélte, hogy az öregasszony reagál. Ilyenkor Kassie visszacsöppent a boldogabb időkbe, amikor Wieslawa, akinek világéletében volt bizonyos tartása, adakozón az ölelésébe zárta az ifjú Kassie-t, apró bizalmasságokat sugdosott a fülébe, és csokiegerekkel meg cukorkával kényeztette. Ma azonban semmilyen reakciót nem kapott.

– Csak nehéz, érted… – folytatta akadozva Kassie. – Nem tudok koncentrálni… annyi minden történik körülöttem…

Belenézett a nagyanyja sötétkék szemébe.

– Próbálom kirekeszteni, de nem tudom. A látottak egyre… egyre csak kavarognak körbe-körbe a fejemben…

Az öregasszony arca kissé meggyűrődött, mintha felfogta volna Kassie szavait, és épp a választ fogalmazná. Kassie ezen felbátorodva folytatta:

– Mit kéne tennem, babcia? Mondd meg nekem, légy szíves. Fütyüljek rá? Vagy nézzek vele szembe? Nem tudom, mi lenne a legjobb.

Ekkor lopva szétnyílt az öregasszony szája. A nyelvét lassan végigfuttatta az ajkán, megnedvesítve a szája szélét keresztül-kasul szabdaló repedéseket. Kassie feszülten nézte őt, valamiféle útmutatásban reménykedve, ám meglepetésére a nagyanyja ekkor dalra fakadt.

– Kosi kosi łapci, pojedziem do babci. Babcia da nam mleczka, a dziadzius pierniczka…

Kassie-nek könnybe lábadt a szeme. Kicsi korában rengetegszer hallotta ezt a gyerekdalt – a nagyanyja mindig ezt énekelte neki, valahányszor megengedték, hogy meglátogassa –, és azelőtt mindig megvigasztalta. Most csak azt hangsúlyozta ki, hogy az ő szeretett, agyalágyult nagyanyja mennyire elszakadt a világtól. Ez elszomorította, egyszersmind megijesztette Kassie-t, és további húszpercnyi akadozó, egyoldalú csacsogás után fölkelt, és búcsúzóul megcsókolta Wieslawát. A nagyanyja szinte észre sem vette, egész idő alatt csöndesen énekelt magában.

Kassie a magányos, hanyatt fekvő arcok mellett elóvakodva az erkélyajtón át kislisszolt a kertbe. A gondozóotthon a Michigan-tó szélén épült, fantasztikus kilátással a vízre és azon túl a chicagói metropoliszra. Nyáron csaknem kellemes volt itt lenni, a napon sütkérezni, és közben élvezni a kilátást, ma azonban szürkének és élettelennek látszott a tó, leszámítva a fölötte köröző, látogatóba érkezett madarakat.

Feltámadt a szél, és Kassie egyszeriben fázni kezdett, és magányosnak érezte magát. A dzsekije zsebéből félig szívott spanglit húzott elő, meggyújtotta, és mélyen leszívta; száját és orra lyukát megtöltötte az ütős, aromás skunk. Az élete sose volt könnyű, sose volt nyílegyenes, de ma úgy érezte, mintha sűrű ködbe került volna. Segítségre volt szüksége, útmutatásra, és abban a reményben jött ide, hogy az ő babciájától, az egyetlen embertől, aki valaha is igazán megértette őt, majd mindkettőt megkapja. De a nagyanyja már elveszett önmagában, elvették az eszét egy élet traumái.

Itt nincsenek válaszok.

15.

Gabrielle Grey áttolakodott a gyülekező tömegen, és átbújt a rendőrségi kordonszalag alatt. Igazolványát a legközelebbi egyenruhás rendőrnek felvillantva a fekete Lincoln felé indult, amelyet félig eltakart a helyszínelőcsapat. Jane Miller nyomozó sietett oda hozzá, és igazodott a lépteihez.

A helyettese gyorsan haladt előre a ranglétrán, még mindig fiatalos volt, és időnként túlbuzgó, de intelligens és iparkodó. Több ügyosztály ajánlatát is elutasította, hogy Gabrielle keze alatt dolgozhasson, aki örömmel fogadta őt – Millernél senki sem dolgozott keményebben, ha nagyszabású nyomozás volt kilátásban. A karcsú, takarosan rövidre vágott barna hajú nő jó fogás lenne, gondolta Gabrielle, valami szerencsés pasi – vagy csaj – számára, de ő szemlátomást a munkájával kötött házasságot. A maga szokásos hatékony módján most is egykettőre felpörgette Gabrielle-t.

– Fehér férfi, harmincas, esetleg negyvenes, csaknem egy órája rendőrök találtak rá a csomagtartóban. Két Puerto Ricó-i származású férfi van őrizetben, Edmundo Ortiz és Pancho Martin. Szerintünk a Humboldt Park-i bandához tartoznak, de ennek még utánanézünk.

– Mondanak valamit?

– Egy szót se.

– És megvan az áldozat személyazonossága?

– Még nincs, de a kocsi rendszáma egy helyettes államügyész, bizonyos Jacob Jones nevére szól. Már felhívtam az irodáját… úgy volt, hogy ma egy konferenciahívás miatt korán megy be, de még nem került elő.

Gabrielle egy csomót érzett a gyomrában. Meggyilkoltak egy államügyészt, és begyömöszölték egy csomagtartóba? Erre nem számított, amikor a hívás befutott.

– Van fényképünk? Valami, amiből előzetesen kiderülne a személyazonossága? Az is lehet, hogy Jones az elkövető, nem pedig az áldozat.

– Hát, van, de… Azt hiszem jobb, ha megnézi.

Gabrielle csak most vette észre, hogy milyen sápadt a helyettese. Ez utóbbi félreállt, hogy Gabrielle továbbmehessen. Ahogy a kocsihoz lépett, a műveleti helyszínelők serege szabad utat engedve szétvált előtte, miután az előzetes törvényszéki orvosi vizsgálatot és a fényképezést már befejezték.

Gabrielle-ből önkéntelenül is kiszakadt egy sóhaj. Valaki hevert a csomagtartóban, nejlonzsákba zárva, de az áldozatot nehezen lehetett volna „embernek” nevezni. Inkább az volt, ami egy emberből megmaradt. A lényeges testrészek még mind megvoltak, bár a karok meg a lábak olyan természetellenes szögben meredeztek, hogy semmi esetre sem lehettek a maguk természet adta helyén. A kéz és a láb összes ujja hiányozni látszott, az áldozat torzója súlyosan összezúzódott, de a legémelyítőbb az volt, hogy a férfi torkát csaknem a gerincéig átvágták. A feje irtózatosan hátracsuklott, derékszöget zárva be a testével, élettelen szeme a csomagtartó belsejébe meredt. Gabrielle egy pillanatig szótlanul állt, befogadva a látványt, amely kétségbevonhatatlanul a legborzasztóbb dolog volt, amit nyomozóként eltöltött húsz éve alatt látott. Ezt a férfit nem meggyilkolták, hanem megsemmisítették.

Megfordult, és megpillantotta a helyszínelőcsapat tagjainak hamuszín arcát, mögöttük pedig a bámészkodók egyre sűrűsödő tömegét, ahogy a rendőrségi kordonnál gyülekeztek, elkattintásra kész telefonkamerákkal. Gabrielle émelyegve, dühösen fordult vissza a kocsihoz, és lecsapta a csomagtartót.

16.

Faith finoman becsukta az ajtót, és belépett a műtermébe. Ez volt az ő tere – csöndes, rendezett, megnyugtató –, és most szüksége volt rá. A gyerekszobán az utolsó simításokat elvégezni jó mulatság volt – nem is, több volt annál, jelentős, sőt, megindító esemény, tekintettel a megfoganással való hosszas küzdelmére –, de az anyja órákig tartó fontoskodása meg lábatlankodása több volt a soknál. Egy kicsit egyedül kellett lennie, így hát előre megjósolható módon visszavonult a szentélyébe.

Már majdnem befejezte az önarcképét – egy elegáns, modern portrét szürkékkel meg feketékkel –, és azon igyekezett, hogy még a baba megérkezése előtt elkészüljön. Már oda is ígérte a Négyfal galériának, és mivel eddig olyan jól bántak vele, nem akarta őket cserben hagyni. Ha ők nincsenek, soha nem futott volna be Chicagóban, az országról már nem is szólva.

Gyermekes barátnői közül sokan mondogatták gyakran, hogy a szülés után folytatni fogják a karrierjüket, de a valóságban keveseknek jutott rá ideje. Ő nem akart olyan nő lenni, aki mindenfélét megígér, amit aztán nem tud teljesíteni, ráadásul nem is ilyennek szerette volna a dolgot. Ő azt akarta, hogy az anyaság mindent felemésszen, ha már ilyen sokáig várt rá, hogy kiélvezhesse. Szeretett művész lenni, értelmet adott az életének – megkímélte őt saját magától –, és az embereket is szerette, akiket a munkája révén ismert meg. De már harminchét éves volt, Adam maholnap negyvenkettő, és mesterséges megtermékenyítéssel eltöltött három hosszú, lehangoló évükbe telt, míg idáig eljutottak, úgyhogy miért is ne akarna tetőtől talpig megmerítkezni az élményben?

Mintegy végszóra, a baba rúgott egy kicsit. Faith magában mosolyogva egyik kezét kidomborodó pocakjára tette, miközben a másikat festéshez emelte. Egyik kezével a benne szunnyadó életet tapogatta, a másikkal pedig megpróbálta megteremteni az élet illúzióját, az ecset hegyét finoman végigvezetve alteregója arcának körvonalain. Ennek a portrénak a megfestése volt élete eddigi legjelentősebb művészi élménye, olyan sokat változott menet közben a kép. Elkezdett festeni egyvalamit – egy gyermektelen nőt, önmaga anyaság előtti utolsó lenyomatát –, valahogy mégis odafurakodott a baba. Nem a testi valójában, legalábbis nem a kézzelfogható testi valójában, hiszen a portré csupán a fejet és a vállat ábrázolta. Vajon akkor az arca teltsége, a szemében tükröződő tekintet, a derűs pillantása lett volna az, ami a titkot elárulta? Talán mind a három, nem tudta biztosan, de az igazság az volt, hogy a festmény azért változott meg, mert ő megváltozott. Tíz éve még el volt veszve