A fordítás Ken Follett:

Circle of Days (Quercus, 2025) alapján készült.

Fordította: Novák Gábor

Copyright © Ken Follett, 2025

Hungarian translation © Novák Gábor, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelés: Malum Stúdió

A szöveget gondozta: Markwarth Ágnes és Sálinger József

ISBN: 978-963-566-875-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A történet Kr. e. 2500 körül kezdődik.

1

Seft lassan ballagott keresztül a Nagy Síkságon, hátán az eladásra szánt kovakövekkel teli kosárral. Vele tartott apja és két idősebb fivére is. Mindhármukat gyűlölte.

A síkság minden irányban messzire nyúlt, ameddig a szem ellátott. A nyár zöldellő füvét sárga mezei boglárkák és vörös lóherék tarkították, amelyek a távolban narancs és zöld masszává olvadtak össze. Mindenfelé elégedett szarvasmarhák és birkák legelésztek hatalmas csordákban, sokkal többen voltak, mint amennyit össze tudott volna számolni. Ösvény ugyan nem volt, de az állatok ismerték az utat, és odaérhettek céljukhoz még a hosszú, nyári nap vége előtt.

A nap forrón perzselte Seft fejét. A síkság többnyire lapos volt, néhány enyhe emelkedővel és lejtővel, amelyek korántsem tűntek olyan enyhének, ha az ember nehéz terhet cipelt. „Minél előbb odaérünk, annál hamarabb pihenhetünk”, mondhatta volna, de ez az ostoba módon nyilvánvaló kijelentés kifejezetten bosszantotta. A kovakő volt minden kő közül a legkeményebb, és Seft apjának is mintha abból lett volna a szíve. Az ősz hajú, szürke arcú férfi nem volt megtermett ember, viszont annál erősebb, és amikor a fiai csalódást okoztak neki, kőkemény öklével büntette meg őket.

Mindent, aminek éle volt, kovakőből készítettek, a baltáktól a nyílhegyeken át a késekig. Kovakőre mindenkinek szüksége volt, és mindig el lehetett cserélni valami másra, például élelemre, ruhára vagy jószágra. Voltak, akik felhalmozták a követ, mert tudták, hogy mindig érték marad, és soha nem romlik a minősége.

Seft már alig várta, hogy újra láthassa Neent. A tavaszi szertartás óta mindennap csak rá gondolt. Az utolsó estén ismerkedtek meg, és éjszakába nyúlóan beszélgettek. A lány nagyon közvetlennek és barátságosnak tűnt, Seft biztosra vette, hogy kedveli őt. Az azt követő hetekben, miközben a gödörben dolgozott, gyakran képzelte maga elé az arcát. Ábrándozásaiban mindig mosolygott, és előrehajolt, hogy mondjon valamit – valami szépet. Igazán elbűvölő volt, amikor mosolygott.

Amikor elváltak, Neen adott neki egy búcsúcsókot.

Nem sok lánnyal találkozott eddig, hiszen egész nap egy gödörben dolgozott, de akikkel mégis, azok nem hatottak rá úgy, mint Neen.

Fivérei látták őt a lánnyal, és rögtön sejtették, hogy beleszeretett. Aznap is, miközben gyalogoltak, otromba megjegyzésekkel gúnyolták. A nagy és ostoba Olf azt mondta:

– Na, mi van, Seft, ezúttal beleteszed a szerszámod? – Cam pedig, aki mindig, mindenben követte Olfot, lökő mozdulatokat tett a csípőjével, amin mindketten jót nevettek, mint két varjú a fán. Nagyon viccesnek gondolták magukat. Egy ideig ugyanebben a szellemben folytatták a gúnyolódást, de hamarosan kifogytak a tréfákból. Nem voltak túl nagy fantáziával megáldva.

A karjukban, a vállukon, a fejükön cipelték a kosarat, de Seft kitalált egy jobb módszert: bőrszíjakkal rögzítette a hátára. A le- és felvételnél akadtak ugyan gondjai, de amint a helyére került, sokkal kényelmesebben lehetett vinni. Természetesen emiatt is kigúnyolták, puhánynak nevezték, de ehhez már hozzászokott. Ő volt a családban a legfiatalabb, emellett a legokosabb is, és az esze miatt mindig is lenézték. Az apja sosem lépett közbe; mintha még élvezte is volna fiai állandó veszekedését és harcát. Amikor Seftet bántották, Cog csak annyit mondott, hogy legyen keményebb.

Seft menet közben a bőrhám ellenére is egyre jobban érezte a kosár súlyát. A többiekre nézve megállapította, hogy korántsem olyan fáradtak, mint ő. Különös, mert semmivel sem volt gyengébb náluk. Mégis folyt róla a verejték.

A nap állása alapján dél lehetett, amikor Cog pihenőt engedélyezett. Megálltak egy szilfa alatt, és letették a kosaraikat. Szomjasan ittak a flaskáikból, a bőrhevederben magukkal cipelt, ledugaszolt korsókból. A Nagy Síkságot északon, keleten és délen folyók határolták, de a pusztaságon nem sok patak vagy tó akadt, és nyaranta azok közül is sok kiszáradt, ezért a bölcs utazók mindig vittek magukkal vizet.

Cog felszeletelt, hideg sertéshúst osztott szét, és mindannyian ettek. Aztán Seft a hátára feküdt, bámulta a fa lombos ágait, és élvezte a csendet.

Cog hamarosan bejelentette, hogy indulniuk kell. Seft a kosarához lépett, hogy felvegye, de a mozdulat közben megtorpant, elbizonytalanodva nézte a csomagját. A föld alatti rétegek kovakövei csillogó feketék voltak, vékony, fehér kéreggel. Amikor megütötték őket egy másik kővel, pikkelyesen forgácsolódtak szét, így lehetett őket alakítani. A Seft kosarában lévő köveket apja félig már készre alakította, nagyjából megfelelőre formázta, hogy aztán kések, baltafejek, kaparókések, fúrószerszámok vagy egyéb más eszközök legyenek belőlük. Így valamivel könnyebb volt cipelni őket, ugyanakkor többet is értek egy tapasztalt kovakőpattintó mester számára, aki majd kialakítja a végső formájukat.

Seft kosarában mintha több kő lett volna annál, amivel reggel elindult. Csak képzelődne? Nem, biztos volt benne. A testvéreire nézett.

Olf vigyorgott, Cam halkan kuncogott.

Seft ekkor értette meg, mi történt. A többiek gyaloglás közben kivettek néhány követ a saját kosarukból, és észrevétlenül áttették az övébe. Most már emlékezett; amikor durva tréfáikkal zaklatták a románcáról, egészen közel jöttek hozzá. Akkor azt hitte, csak ugratják, de ezzel vonták el a figyelmét arról, amit igazából műveltek.

Nem csoda, hogy a reggeli gyaloglás ennyire elfárasztotta.

Rájuk szegezte az ujját.

– Ti ketten… – szólt dühösen.

Szinte gurultak a nevetéstől. Még Cog is nevetett: láthatóan ő is benne volt a tréfában.

– Nyomorult disznók – morogta keserűen Seft.

– Csak tréfa volt! – csitította Cam.

– Nagyon vicces. – Seft az apjához fordult. – Miért nem akadályoztad meg?

– Ne nyafogj – jött a válasz. – Légy keményebb!

– Mivel bedőltél a tréfának, most már neked kell vinned végig – jelentette ki Olf.

– Tényleg ezt gondolod? – Seft letérdelt, és a földre öntött annyi követ a kosarából, hogy csak az eredeti mennyiség maradjon benne.

– Én aztán fel nem veszem ezeket! – közölte Olf.

– Én sem – csatlakozott Cam.

Seft felemelte a most már jóval könnyebb kosarát, és a hátára igazgatta. Elindult.

– Azonnal gyere vissza! – hallotta Olf hangját.

Seft ügyet sem vetett rá.

– Rendben, akkor én megyek utánad!

Seft megfordult, elindult visszafelé. Olf gyorsan közeledett.

Egy évvel korábban még engedett volna neki, és azt teszi, amit Olf mond. Azonban azóta sokkal nagyobb és erősebb lett. Még mindig félt Olftól, de már nem adta át magát a félelemnek. Hátranyúlt a válla felett, és kivett egy kovakövet a kosarából.

– Szeretnél cipelni még egyet? – kérdezte.

Olf dühös ordítással lendült felé.

Seft eldobta a követ. Erős karjai voltak – mint egy olyan fiatalembernek, aki az egész napját ásással tölti –, és teljes erejéből dobott.

A kő térd fölött találta el Olf lábát, aki felüvöltött a fájdalomtól, tett még két botladozó lépést, majd a földre rogyott.

– A következő a fejedre megy, te ostoba tulok – figyelmeztette Seft, majd az apjára nézett. – Ez most elég kemény volt neked?

– Elég ebből! – csattant fel Cog. – Olf, Cam, fogjátok a kosaratokat, és indulás!

– Mi lesz a kövekkel, amiket Seft a földön hagyott? – kérdezte Cam.

– Szedjétek össze, te fajankó!

Olf tántorogva talpra állt. A büszkeségén kívül láthatóan sehol nem szenvedett súlyos sérülést. Cammal összeszedték a kovaköveket, betették őket a kosaraikba, majd Seft és Cog nyomába eredtek. Olf sántikált.

Cam utolérte Seftet.

– Ezt nem kellett volna – mondta.

– Csak tréfa volt – felelte érzelemmentes hangon Seft.

Cam lemaradt.

Seft lépdelt tovább, a szíve hevesen vert. Megijedt, de végül is sikerült jól kijönnie belőle. Ezúttal.

A tavaszi szertartás óta megérett benne az elhatározás, hogy az első adandó alkalommal otthagyja a családját. Ám azt még nem találta ki, hogyan fog egyedül boldogulni. A bányászat mindig is csapatmunka volt, nem egyemberes feladat. Meg kellett terveznie a jövőjét. Túlságosan megalázó lenne, ha végül megtörten és éhesen kellene visszatérnie a családjához, és könyörögnie, hogy fogadják vissza a régi helyére.

Abban azonban biztos volt, hogy Neent az élete részeként képzeli el.

* * *

A Szentélyt magas földsánc vette körül. A bejárat egy északkeleti irányba néző rés volt a körben. Valamivel távolabb a papnők házai álltak. Ma még senki sem ment be a Szentélybe. Holnap tartják a nyárközepi szertartást.

Az emberek a Szentélyhez a negyedéves szertartások alkalmával gyűltek össze, de egy ilyen nagy találkozó – ahová közelről és távolról is sokan érkeztek – mindig jó alkalmat kínált a kereskedésre is, ezért sokan hoztak magukkal csereárut. Néhányan már ki is rakták a portékájukat. Tudták, hogy nem szabad a szent körön belül lenniük, ezért a bejárat melletti területet szemelték ki, ami elég távol volt a papnők házaitól.

Beszélgetés moraja és feszült izgatottság töltötte meg a levegőt, ahogy Seft és a családja közelebb értek. Minden irányból érkeztek az emberek. Az egyik csoport minden évben a négynapi járóföldre északkeletre lévő domb tetején épült faluban találkozott, onnan követték a jól kitaposott ösvényt, ami állítólag egy ősi út része volt. Útközben faluról falura haladva csatlakoztak hozzájuk más kereskedők is, míg végül az emberek és állatok hosszú sora vonult be a Szentélyhez.

Cog egy Ev és Fee névre hallgató páros mellett állt meg, akik a lonc indáiból készítettek köteleket. A bányászok kiürítették a kosaraikat, Cog elkezdte halomba tornyozni a köveket.

Munkájában egy másik bányász zavarta meg, Wun, aki apró termetű, sárga szemű férfi volt. Seft korábban már többször is találkozott vele. Wun társaságkedvelő ember volt, mindenki barátja, nagyon szeretett beszélgetni, különösen más bányászokkal. Mindig tudta, hol mi történik. Seft kissé tolakodónak tartotta.

Wun kezet fogott Coggal, a hétköznapi „bal kéz a jobb kézzel” mozdulattal. A „jobb kéz a jobbal” sokkal formálisabb gesztus volt, inkább tükrözött tiszteletet, mint barátságot. A „jobb a ballal” és „bal a jobbal” kézfogás egyszerre a megbecsülést fejezte ki.

Cog ugyanolyan szófukar volt, mint mindig, de Wunt ez láthatóan nem zavarta.

– Látom, mind a négyen eljöttetek. Senki sem őrzi a bányát?

Cog gyanakodva sandított rá.

– Aki megpróbálja rátenni a kezét, annak be lesz törve a koponyája.

– Nagyon helyes. – Wun úgy tett, mintha egyetértene Cog ellenségességével, de közben alaposan szemügyre vette a félig megmunkált kovakőhalmot, felmérve az áru minőségét. – Egyébként van itt egy kereskedő hatalmas agancsgyűjteménnyel. Egészen elképesztő.

A gímszarvas hegyes agancsa majdnem olyan kemény volt, mint a kő, és a bányászok egyik legfontosabb szerszámának számított, mivel csákányként használták.

– Ezt meg kéne néznünk – szólt oda Olf Camnak.

Mindannyian Wun felé fordultak, senki sem figyelt Seftre, aki a lehetőséget megragadva csendben elosont, és beleolvadt a sokaságba.

A Szentélytől egyenes út vezetett a közeli Folyóvölgy faluba. A jól kitaposott ösvény mindkét oldalán állatok legelésztek. Seft nem kedvelte a szarvasmarhákat. Amikor ránéztek, nem tudta, mi jár a fejükben.

Ettől eltekintve azonban irigyelte a pásztorokat. Nem tettek mást, csak üldögéltek, és figyelték az állataikat. Nem kellett egész nap a kovakőréteget kalapálniuk, hogy feltörjék a kemény követ, majd egy mászórúdon felhordják a felszínre. A szarvasmarhák, birkák és disznók maguktól is szaporodtak, az állattartók pedig egyre gazdagabbak lettek.

Folyóvölgybe érve végignézett a teljesen egyformának tűnő házakon. Mindegyiknek alacsony, sövényvályog fala volt – a vékony, egymásba fonódó ágakat sárral tapasztották össze –, valamint gerendákra fektetett tőzegtéglákból álló teteje. Az ajtókat két oszlop és a rájuk fektetett szemöldökfa alkotta. Nyáron mindenki odakint főzött a szabadban, télen azonban folyamatosan lobogott a tűz a központi tűzhelyben. A gerendákra húsokat akasztottak, hogy ott füstölődjenek. Jelenleg fél ajtó méretű vesszőkapuk gondoskodtak róla, hogy a friss levegő bejusson, de a kóbor kutyák és az éjszakánként élelemre vadászó apró élőlények kint maradjanak. Télen a nyílást teljesen le lehetett zárni egy tömörebb, pontosan odaillő, fonott kerettel.

A faluban és a környező területeken szabadon kószáltak a disznók, orrukkal ehető dolgok után kutattak a földben.

A házaknak körülbelül a fele üresen állt. Ezeket azok a látogatók használták, akik évente négyszer érkeztek ide. A pásztornép gondoskodott a jövevényekről, akik a kereskedés révén jelentősebb javakhoz juttatták őket.

A szertartásokat az őszi napéjegyenlőségkor – vagy átmenet idején –, télközépkor, a tavaszi átmenetkor, illetve most, nyárközépkor tartották, ami a holnapi napot jelentette. A papnők egyik legfőbb feladata az volt, hogy nyomon kövessék az év napjait, és időben jelezzék, hogy például az őszi átmenet hat nap múlva jön el.

Seft megállított egy pásztorasszonyt, és megkérdezte tőle, merre találja Neenék házát. A legtöbben ismerték a lányt, mert az anyja fontos személy volt a közösségben, a bölcsek egyike. Megkapta az útbaigazítást, és hamarosan meg is találta a házat. Tiszta, takaros… és üres volt. „Négyen élnek itt – gondolta –, és senki sincs itthon. Nem kétséges, hogy rengeteg tennivalójuk akadt a szertartással kapcsolatban.”

Türelmetlenül kezdett bele Neen felkutatásába. A házak között őgyelgett, mindenütt azt a mosolygós kerek arcot és dús hajat kereste. Azt is észrevette, hogy sok látogató már beköltözött az üres házakba; egyedül érkezők, gyerekes családok, és néhány olyan ember, akik tágra nyílt szemekkel bámészkodtak, mint akik most járnak itt először.

Seft idegesen találgatta, vajon miként fogadja majd Neen. Már negyedév eltelt azóta, hogy végigbeszélgették az éjszakát. A lány akkor kedves volt vele, de lehet, hogy azóta eltávolodott tőle. Annyira vonzó és szerethető volt, hogy biztosan sok férfi érdeklődött iránta. „Bennem nincs semmi különös” – gondolta. Ráadásul néhány évvel fiatalabb is volt Neennél. A lány ezzel szemlátomást nem törődött, Seft mégis úgy érezte, Neen sokkal kifinomultabb nála.

Leért a mindig nagyon forgalmas folyópartra, ahol az emberek a folyó felső szakaszához vízért jártak, az alsóban pedig fürödtek és ruhát mostak. Nem látta Neent, de legnagyobb megkönnyebbülésére összetalálkozott a húgával, akivel már ismerték egymást a legutóbbi tavaszi szertartásról. Magabiztos lány volt dús, göndör hajjal és határozott állal. Seft tizenhárom évesnek tippelte. Holnap lesz tizennégy. A Nagy Síkság népei a nyárközéphez mérték az életkort, vagyis nyárközép napján mindenki egy évvel idősebb lett.

Mi is a neve? Szerencsére eszébe jutott: Joia.

A lány és két barátnője lábbeliket mostak a folyóban. A szandálok ugyanolyanok voltak, mint bárki másé: formára vágott, sima bőrdarabok, lyukakkal a zsinórok számára, amelyeket szarvasmarhaínból készítettek és feszesre húztak, hogy a bőr szorosan illeszkedjen a lábhoz.

A fiú odalépett hozzá.

– Emlékszel rám? Seft vagyok.

– Persze hogy emlékszem. – A lány illően köszöntötte: – A Napisten mosolyogjon rád.

– És rád is. Miért mossátok a cipőtöket?

A lány kuncogott.

– Mert nem akarjuk, hogy szagos legyen a lábunk.

Seft erre soha nem gondolt. Ő nem mosta a cipőjét. Mi van, ha Neen megérezte a lábszagát? Elhatározta, hogy az első adandó alkalommal ő is kimossa a lábbelijét.

Joia barátnői vihogva súgtak össze, ahogy a lányok szoktak időnként, teljesen indokolatlanul. Joia rájuk nézett, ingerülten felsóhajtott, és jó hangosan mondta:

– Gondolom, a nővéremet, Neent keresed.

– Persze.

A két barátnő arcára rá volt írva, mit gondolnak: áhá, szóval erről van szó.

Seft folytatta:

– A házatok üres volt. Tudod, hol lehet?

– A lakománál segédkezik. Mutassam az utat?

„Kedves tőle, hogy hajlandó itt hagyni a barátait, csak hogy nekem segítsen” – gondolta Seft.

– Igen, köszönöm – felelte.

A lány, kezében a nedves lábbelivel, vidáman elbúcsúzott társaitól.

– A lakomát Chack és Melly készítik elő a rokonaikkal, gyerekekkel és unokatestvérekkel, meg ki tudja, még kikkel – közölte cseverészve. – Nagy a család, ami jó dolog, mert annál nagyobb lesz a lakoma. A falu közepén van egy nagy, nyílt tér, ott készülnek elő.

Ahogy egymás mellett sétáltak, Seftnek eszébe jutott, hogy Joia talán meg tudja mondani neki, hogyan érez iránta Neen.

– Kérdezhetek valamit?

– Hogyne.

A fiú megállt, és a lány is megállt vele. Seft nagyon halkan szólalt meg:

– Mondd meg nekem őszintén: szerinted Neen kedvel engem?

Joia bűbájos, mogyoróbarna szemével teljesen őszintén nézett fel rá.

– Szerintem igen, de hogy mennyire, azt nem tudom.

Nem volt valami kielégítő válasz.

– Hát… szokott rólam beszélni?

Joia elgondolkodva bólintott.

– Ó, azt hiszem, többször is említett.

„Láthatóan nagyon ügyel rá, nehogy bármit is elkotyogjon” – gondolta ingerülten Seft. Mindenesetre tovább kérdezősködött.

– Tényleg szeretném őt jobban megismerni. Úgy gondolom, ő… nem is tudom, hogyan írjam le. Egyszerűen elragadó.

– Ezt neki kéne mondanod, nem nekem. – Joia mosolygott, hogy enyhítsen egy kicsit a dorgáláson.

A fiú nem adta fel.

– De örülni fog, ha ilyet hall tőlem?

– Szerintem örülni fog neked, de ennél többet nem mondhatok. Majd ő beszél a saját nevében.

Seft két nyárközéppel volt idősebb Joiánál, de mégsem tudta rávenni, hogy beavassa a bizalmába. Erős jellemű lánynak tűnt. Tehetetlenül mondta:

– Egyszerűen csak nem tudom, Neen is ugyanúgy érez-e, ahogy én.

– Kérdezd meg, és megtudod. – Seft mintha türelmetlenséget érzékelt volna Joia hangjában. – Mit veszíthetsz?

– Még egy kérdés. Van más is, akit kedvel?

– Hát…

– Tehát van.

– A fiú kedveli, az biztos. Hogy Neen is kedveli-e őt, azt nem tudom megmondani. – Joia beleszagolt a levegőbe. – Érzed ezt?

– Sült hús. – Seft szájában összefutott a nyál.

– Kövesd az orrod, és megtalálod Neent.

– Köszönöm a kedves tanácsot.

– Sok szerencsét. – A lány sarkon fordult és távozott.

Seft folytatta az útját, közben azon elmélkedett, mennyire különbözik egymástól a két nővér. Joia határozott volt és parancsoló természetű, míg Neen bölcs és kedves. Mindkettőt vonzónak tartotta, de csak Neent szerette.

A hús illata egyre erősebbé vált, és Seft hamarosan megérkezett a falu közepén lévő nyitott térre, ahol nyársakon ökröket sütöttek. A lakoma csak holnap este lesz, de úgy sejtette, idő kell ekkora állatok megsütéséhez. Valószínű, hogy a kisebb jószágokat, a birkákat és a disznókat csak holnap fogják megsütni.

A téren vagy húsz férfi, nő és gyermek sürgölődött – táplálták a tüzeket, forgatták a nyársakat. Egy idő után észrevette Neent, aki keresztbe tett lábbal, lehajtott fejjel ült a földön, és elmélyülten foglalatoskodott valamivel.

Az emlékeiben másként festett, de most még annál is gyönyörűbbnek látta. A nyári nap lebarnította a bőrét, sötét haja pedig világosabb árnyalatot kapott. Összevont szemöldökkel koncentrált a munkájára, és még ez a homlokráncolás is hihetetlenül elbűvölő volt.

Egy kovakő kaparóval tisztogatta egy irha belső részét, amely minden bizonnyal az egyik nyársra húzott állaté lehetett. Seftnek eszébe jutott, hogy a lány anyja bőrcserző volt. A lány elmélyült figyelme annyira lenyűgözte, hogy majdnem elérzékenyült.

Mindenesetre az volt a szándéka, hogy megzavarja a munkájában.

Átvágott a nyílt téren, a feszültség minden lépéssel egyre nőtt benne. „Mi miatt aggódom? – tette fel magának a kérdést. – Elvégre örülnöm kellene. És örülök is. Csak közben félek.”

Mosolyogva megállt a lány előtt. Kellett néhány másodperc, hogy Neen elszakítsa tekintetét az irháról. Felemelte a fejét, és amikor felismerte a fiút, olyan bájos mosoly terült szét az arcán, hogy Seft szíve kihagyott egy ütemet.

– Hát eljöttél – mondta pillanatnyi hallgatás után.

– Igen – felelte boldogan Seft. – El.

Neen letette a kaparót és a bőrt, felállt.

– Később befejezem. – Karon fogta Seftet, miközben lábával arrébb terelt egy arra sertepertélő disznót. – Keressünk egy csendesebb helyet.

Nyugat felé indultak, eltávolodva a folyótól. A terep emelkedett, ahogy az általában lenni szokott a folyók közelében. Seft beszélni akart a lánnyal, de nem tudta, hogyan kezdjen hozzá. Rövid gondolkodás után belevágott:

– Nagyon örülök, hogy újra látlak.

Neen rámosolygott.

– Én is hasonlóképpen érzek.

A fiú ezt jó kezdetnek gondolta.

Különös építményhez értek: koncentrikus körökben felállított fatörzsekből állt. Nyilvánvalóan szent hely lehetett. Elindultak körbe.

– Az emberek azért jönnek ide, hogy csendben elmélkedjenek – mondta Neen. – Vagy beszélgessenek, mint mi. És a bölcsek is itt szoktak összegyűlni.

– Emlékszem, említetted, hogy anyád is a bölcsek egyike.

– Igen. Nagyon jó a viták elsimításában. Ráveszi az embereket, hogy megnyugodjanak és logikusan gondolkodjanak.

– Az én anyám is ilyen volt. Néha még apámat is sikerült rávennie, hogy normálisan viselkedjen.

– Azt mondtad, meghalt, amikor tíz nyárközép korú voltál.

– Igen. Idősen lett várandós, és a babával együtt belehaltak.

– Biztosan nagyon hiányzik.

– El sem tudom mondani, mennyire. Amíg élt, apám semmit nem törődött velünk, a három fiúval. Talán félt kézbe venni egy kisgyereket, vagy ilyesmi. Sosem érintett meg minket, nem is beszélt hozzánk. Aztán amikor anya meghalt, hirtelen neki kellett gondoskodnia rólunk. Azt hiszem, gyűlölte a gyereknevelést, és gyűlölt minket is, amiért rákényszerítettük.

– Ez rettenetes – mondta halkan Neen.

– Még ma sem ér hozzánk… legfeljebb, ha büntetni akar.

– Meg szokott ütni?

– Igen. És a fivéreimet is.

– Anyádnak nem volt rokona, aki megvédhetett volna?

Seft tudta, hogy ez is fontos része volt a problémának. Ha egy nő meghalt, a szüleinek, testvéreinek és unokatestvéreinek kellett gondoskodniuk a gyermekekről. Az ő anyjának azonban nem voltak élő rokonai.

– Nem – felelte –, anyámnak nem volt senkije.

– Miért nem hagyod ott apádat?

– Egy nap majd… hamarosan. De ki kell találnom, hogyan éljek meg egyedül. Egy gödör kiásása nagyon hosszú idő, és éhen halok, mire kereskedni kezdhetek a kovakővel.

– Miért nem gyűjtesz kovakövet a patakokból és mezőkről?

– Mert az másfajta kovakő. Azoknak a köveknek rejtett hibáik vannak, amitől gyakran széthasadnak vagy formázás közben, vagy amikor szerszámként használják. Mi az alapkőzetet bányásszuk, ami nem törik. Fel lehet használni a nagy baltafejek elkészítéséhez, amelyekre az embereknek szükségük van a fák kivágásához.

– Hogy megy ez? Mármint a gödör kiásása.

Seft leült, Neen követte a példáját. A fiú megütögette maga mellett a füves talajt.

– A föld itt nem túl vastag. Ha elkezdünk ásni, hamarosan rábukkanunk a fehér kőre, amit mészkőnek hívunk. A mészkövet a gímszarvas agancsából készített csákányokkal törjük fel.

– Nehéz munkának tűnik.

– Minden nehéz, ami a kovakővel kapcsolatos. Agyagot kenünk a tenyerünkre, hogy ne hólyagosodjon fel. Aztán átfúrjuk magunkat a mészkövön keresztül, ami akár hetekig is tarthat, és végül talán rábukkanunk az alapkőrétegre.

– Mert van, hogy nem sikerül?

– Igen.

– Vagyis feleslegesen dolgoztatok.

– Ilyenkor újra kell kezdenünk valahol máshol, új gödröt kell ásnunk.

– Még soha nem gondoltam bele, hogyan keresik az emberek a kovakövet.

Seft többet is mondhatott volna, de nem akart a bányászatról beszélgetni.

– A te apád milyen volt? – kérdezte.

A lány korábban már említette, hogy az apja meghalt.

– Nagyszerű ember… jóképű, kedves és okos. De nem elég óvatos, ezért egy megvadult tehén agyontaposta.

– A tehenek veszélyesek? – Seft nem akarta elárulni, hogy fél tőlük.

– Tudnak azok lenni, főleg, ha borjút nevelnek. Jobb óvatosnak lenni a közelükben. Apám azonban nem volt az az óvatos fajta.

Seft nem tudta, erre mit mondhatna.

– Nagyon el voltam keseredve – folytatta a lány. – Egy hétig sírtam.

– Ez… szomorú – próbálkozott Seft.

Neen bólintott, és a fiú úgy érezte, most végre jót mondott.

– Még mindig szomorú vagyok miatta. Ennyi év után is.

– És mi van a családod többi tagjával?

– Találkoznod kellene velük – vetette fel Neen. – Nincs kedved hazakísérni?

– Örömmel.

Maguk mögött hagyták a helyet, és keresztülvágtak a falun. Seft lelkesen fogadta az invitálást, mert ez is annak a jele volt, hogy Neen valóban kedveli. Bár azért aggódott, hogy vajon sikerül-e jó benyomást keltenie a családban. Ezek itt kifinomult falusiak voltak… mosták a lábbelijüket! Ő maga kemény életet élt, minimális társadalmi érintkezéssel. A családja soha nem maradt meg hosszabb ideig egy helyen: felépítették a házukat a gödör mellett, ahol éppen dolgoztak, és ott is hagyták, amikor továbbálltak. Most pedig majd beszélgetnie kell Neen anyjával, aki egyértelműen megbecsült személyiség volt. Ugyanakkor a nő azzal a szemmel is fogja nézni őt, mint unokái lehetséges apját. Mit mondjon neki?

Neenék háza előtt egy főzőedény pihent a parázsban, finom marhahús és fűszerek illata szállt a levegőben. Az ételt kavargató nő Neen idősebb változata volt, a szeme körül szarkalábakkal, fekete hajában ezüst szálakkal. Barátságos mosollyal üdvözölte Seftet, ami nagyon hasonlított Neen mosolyára, csak valamivel több ránccal.

– Anya, ő a barátom, Seft. Kovakőbányász.

– A Napisten mosolyogjon rád – köszöntötte Seft az asszonyt.

– És rád is – jött a válasz. – Ani vagyok.

– Ő pedig a kisöcsém, Han – tette hozzá Neen.

Seft észrevett egy szőke hajú, nyolc év körüli kisfiút, aki a földön ült egy alvó kölyökkutya mellett.

– És mosolyogjon rád is – alkalmazta Seft az üdvözlés rövidebb alakját.

– És rád is – felelte jól nevelten Han.

Volt ott két másik gyerek is. Han mellett egy kislány ült, és a kutyát simogatta.

– Ő Han barátja, Pia – mutatta be Neen.

Seft nem tudta, mit mondjon egy kislánynak, de miközben ezen gondolkodott, a lány megszólította őt, olyan természetességgel és magabiztossággal, amely nyilvánvalóvá tette, hogy szociálisan sokkal érettebb, mint azt a kora alapján sejteni lehetett volna.

– A rokonaim földművesek – mondta. – Én Tanyaföldön élek. A szertartás miatt vagyok itt. – Rövid szünet után bizalmasan hozzátette: – Apám nem hagyja, hogy pásztorgyerekekkel játsszak, de ő ma nincs itt. – Kisebb volt, mint a játszópajtása, Han, de határozottsága miatt idősebbnek tűnt. – Az unokatestvéremre, Stamre vigyázok. Ő még négy nyárközepes sincs.

A láthatóan mogorva Stam nem szólt egy szót sem.

– És édesapád idén miért nem jött el a szertartásra, Pia? – tette fel a kérdést érdeklődve Ani. – Általában itt szokott lenni.

– Otthon kellett maradnia. Ahogy a többi férfinak is.

– Vajon mi okból? – tűnődött el Ani.

Láthatóan ennek valami miatt különös jelentőséget tulajdonított, de Seftnek nem sikerült rájönni az okára.

Gondolataiból Han zökkentette ki, aki a csodálat és a kíváncsiság keverékével nézett fel rá:

– Akárki lehet kovakőbányász?

– Nem igazán – felelte Seft. – Ezt a mesterséget általában családok művelik. A fiatalokat a szüleik tanítják meg rá. Rengeteget kell tanulni.

Han bánatos arcot vágott.

– Ez azt jelenti, hogy pásztornak kell lennem.

Úgy tűnt, nem igazán lelkesedik érte. Valószínűleg vágyott rá, hogy eljusson más tájakra is, és többet lásson a világból. De talán majd kinövi.

– Hogy hívják a kutyád? – kérdezte Seft.

– Még nincs neve.

– Szerintem Csinosnak kellene hívni – szúrta közbe Pia.

– Szép név – bólintott Seft.

A kölyökkutya álmában hirtelen hangosat szellentett. Han harsogva felkacagott, Pia kuncogott.

– Nem tetszik neki a Csinos név – mondta mosolyogva Ani. – Ülj le, Seft. Helyezd magad kényelembe.

Seft és Neen letelepedtek a földre. A fiú úgy gondolta, jól haladnak a dolgok. Szót váltott Neen anyjával és öccsével, és egyelőre nem hozott szégyent magára. Úgy érezte, hogy kedvelik, és neki is rokonszenvesek voltak ők.

Lábbelijével a kezében megjelent Neen húga, Joia is.

– Ezek szerint megtaláltad Neent – mondta Seftnek. Letette a szandálját száradni a tűz mellé.

– Igen… köszönöm a segítséget.

– Szeretsz bányász lenni?

Egyenes kérdés volt, és Seft úgy döntött, egyenes választ ad rá.

– Nem. És az apámnak sem szeretek dolgozni. Elmegyek, amint kitalálom, hogyan éljek meg önállóan.

– Ez érdekes, Seft – jegyezte meg Ani. – Mivel szeretnél foglalkozni a bányászat helyett?

– Pont ez a probléma… nem tudom. Jó ács vagyok, készíthetek akár ásókat, kalapácsokat, íjakat is. Szerinted azokért kaphatnék élelmet?

– Biztosan – bólintott Ani. – Főként ha jobbak, mint amiket az emberek maguknak el tudnak készíteni.

– Ó, afelől nincs kétségem.

– Nagyon magabiztos vagy – szólt közbe Joia.

„Nehéz természet – állapította meg Seft –, ugyanakkor kedves is tud lenni. Egy ember lehet egyszerre mindkettő.” Elgondolkodva mondta:

– Fontos, hogy az ember tudja, miben jó és miben rossz, nem gondolod?

– És te miben vagy rossz, Seft? – kérdezte játékos kötekedéssel Joia.

– Hé, ez nem tisztességes kérdés! – tiltakozott Neen.

– Például nem vagyok jó a beszélgetésben – ismerte el a fiú. – A gödörben egész nap alig szólunk egymáshoz.

– Nagyon jól beszélsz – dicsérte meg Neen. – Ne is törődj a húgommal, egyszerűen csak gonoszkodik.

– Kész a vacsora – jelentette be Ani, megelőzve a testvérek közti kakaskodást. – Joia, hozz tálakat és kanalakat!

A napfény elhalványult, miközben ettek. A levegő kellemes hőmérsékletűvé vált, az ég felöltötte az alkony lágy szürkeségét. Meleg éjszaka ígérkezett.

Az étel ízletes volt. A húst vadon termő növényekkel együtt főzték meg, Seft érezte benne a libapimpót, a bojtorjánt, a gumósköményt. Beleivódtak a húsba, és sokat lágyítottak az ízén.

Seft nem tudta nem észrevenni a különbséget Neen családja és a sajátja között. Itt mindenki kedvesen viselkedett a másikkal. Nem volt ellenségeskedés. Joia ugyan kicsit csipkelődő volt, de az sem volt igazán komoly. Biztosra vette, hogy ebben a családban soha nem emelnek kezet egymásra.

Azon töprengett, mi fog történni, ha leszáll az éjszaka. Vissza kell térnie az apjához és a fivéreihez? Vagy megengedik, hogy itt aludjon – esetleg Neen mellett? Reménykedett benne, hogy ő és Neen valamiképpen együtt tölthetik az éjszakát.

Amikor végeztek a vacsorával, Ani megkérte Neent, hogy vigye le a folyóhoz a tálakat és a kanalakat, és mossa el őket. Seft természetesen vele tartott. Miközben az eszközöket öblögették, Neen megjegyezte:

– Szerintem a Csinos jó név lenne egy kölyökkutyának.

– Nekem sosem volt kutyám – felelte Seft. – De kiskoromban nagyon vágytam rá, és azt terveztem, hogy Szélvésznek nevezem el.

Neen kuncogott.

– A miénk túl aranyos és jámbor ahhoz, hogy Szélvész legyen.

– Pedig Han mondhatná, hogy a szellentése alapján akár így is lehetne hívni.

– Ez tökéletes! – nevetett még jobban Neen. – Az öcsém szerintem halálra nevetné magát rajta, most pont abban az életkorban van.

– Tudom. Én is voltam ilyen kisgyerek, és jól emlékszem rá.

Seft visszafelé menet egy férfi hangját hallotta a hátuk mögül.

– Üdv, Neen.

Barátságos hang volt. Seft megfordult, és egy magas, körülbelül húsz nyárközepet látott fiút vett észre.

Neen is hátrafordult, mosolygott. Seft vonakodva megállt.

– Üdv, Enwood – köszönt az idegennek a lány. – Készen állsz a szertartásra?

– Igen, majd kereslek.

Ez bosszantotta Seftet. Ki ez az Enwood, hogy azt ígéri, keresni fogja Neent?

– Azt tervezem, korán odamegyek, hogy jól lássak mindent – folytatta Enwood. – Neked is ezt tanácsolom.

Tehát Enwood találkozót akart.

– Ha időben fel tudok kelni – felelte Neen. Ez nem volt sem beleegyezés, sem elutasítás. Ugyanakkor Seftet zavarta az a fajta bensőséges hangnem, amivel egymáshoz szóltak.

Pillanatnyi csend után újra Neen szólalt meg:

– Seft segített elmosogatni az edényeket.

Enwood hűvös pillantást vetett a fiúra.

– Nagyszerű. Holnap látjuk egymást. – Azzal távozott.

Seftet kifejezetten zavarta a találkozás.

– Ki volt ez? – kérdezte, amikor továbbindultak.

– Ó, csak egy barát.

Seft gyanította, hogy Enwood lehet az az ember, akire Joia célzott, amikor azt mondta, a fiú kedveli, az biztos. Hogy Neen is kedveli-e őt, azt nem tudom megmondani.

– Jóképű – mondta.

– Nem annyira, mint te.

Seft meglepődött. Nem tartotta magát jóképűnek. De nem is igazán tudott véleményt mondani. Nem nagyon foglalkoztatta a dolog. Nem is emlékezett, mikor nézte meg utoljára a tükörképét egy tó vizében.

Mostanra besötétedett, előbújtak a csillagok. Seft úgy érezte, Enwood elrontotta a bensőséges hangulatot.

– És most, mihez kezdünk? – kérdezte sokkal nyersebben, mint szerette volna.

A lány nem figyelt fel a hangsúly változására.

– Mit szeretnél csinálni?

A válasz azonnal eszébe jutott.

– Nincs hideg, szívesen üldögélnék veled kettesben a csillagok alatt. Mit szólsz hozzá?

– Nagyszerű.

Seft elmosolyodott. Ismét minden rendben volt.

Odaértek a házhoz. Han odabent volt, a kutyát éjszakára megkötötte. Pia és Stam visszatértek a családjukhoz. Joia már lefeküdt aludni. Ani levette a szandálját.

– Mi kint éjszakázunk – mondta Neen az anyjának.

– Remélem, nem lesz hideg.

– Megleszünk.

– Abban biztos vagyok.

Neen karon fogta Seftet, és maga után húzta.

– Hová megyünk? – kérdezte a fiú.

– Tudok egy helyet.

Lesétáltak a folyóhoz, és addig mentek a partján, amíg maguk mögött nem hagyták a házakat. Elértek egy védett, fás ligethez.

– Mit szólsz ehhez? – kérdezte Neen.

– Nagyszerű.

Letelepedtek egy bokor tövében.

– A te életed tökéletes – szólalt meg Seft. – Az egész családod szeret. Bőségesen van ennivalótok. A pásztoroknak rengeteg a jószáguk, megszámolni sem tudják őket. Úgy éltek, mint az istenek.

– Igazad van – felelte Neen, miközben hátradőlt a fűben. – A Napisten mosolyog ránk.

A lány hívogatónak tűnt. Seft fölé hajolt, és megcsókolta.

Tapasztalatlan volt a csókolózásban, és nem igazán tudta, mire számítson, de a lány segített. Neen megfogta Seft fejét, és végigcsókolta az ajkát, az arcát és a nyakát, miközben beletúrt a hajába. A fiú számára ez volt a leggyönyörűbb élmény, amit valaha átélt.

Már nagyon vágyott rá, hogy megérintse Neen testét, ezért a térdére helyezte a kezét, és lassan elindult vele felfelé.

Látott már meztelen nőket, főként akkor, amikor a folyóban fürödtek. Nem nagyon zavartatták magukat amiatt, hogy látják őket, de bámulni azért udvariatlanságnak számított. Mindenesetre elég pontos képe volt arról, hogyan festenek, amikor lekerül róluk a tunika. Meztelen nőt azonban még sosem érintett. Ez volt az első alkalom.

– Finoman – súgta Neen. – Csak gyengéden simogasd. – Megcsókolta a fiút, miközben az megérintette.

Seft egy idő után észrevette, hogy a lány szaporábban veszi a levegőt.

– Nem tudok tovább várni! – közölte Neen. A hátára fordította Seftet, felhúzta a tunikája alsó részét, és meglovagolta.

– Ó, ez csodálatos! – sóhajtotta Seft, miközben a lány ráereszkedett.

– Csak akkor az, ha a megfelelő emberrel történik – mondta Neen; és ezután egy ideig már egyikük száját sem hagyták el összefüggő mondatok.

* * *

Még sötét volt, amikor Seft felébredt. Nem énekeltek a madarak – ahhoz még túl korán volt –, de hallotta a közeli folyó csobogását. Érezte maga mellett Neent, a lány puha, meleg teste az övéhez préselődött, egyik lába és karja rajta pihent. Fázott, de nem érdekelte. Megölelte Neent.

A lány megmoccant, kinyitotta a szemét. Ránézett Seftre, és megsimogatta az arcát.

– A húgom szerint úgy nézel ki, mint a Holdistennő – mormolta.

Seft elmosolyodott.

– És hogy néz ki a Holdistennő?

– Sápadt és gyönyörű, szerelemre termett ajkakkal. – Megcsókolta a fiú száját.

– Azt hiszem, most már egy pár vagyunk.

Neen felült.

– Ezt hogy érted?

– Együtt fogunk élni, és gyerekeket nevelünk.

– Na várj csak! – nevette el magát a lány.

Seft zavartan vonta össze a szemöldökét.

– De az elmúlt éjszaka…

– Az elmúlt éjszaka csodás volt, és én imádlak. Azt akarom, hogy ma este megismételjük. De ne rohanjunk annyira előre.

Seft nem értette.

– De lehet, hogy várandós vagy!

– Egyetlen éjszaka után valószínűleg nem. Ez egyébként is a Holdistennő kezében van, aki minden női dolog felett uralkodik. Ha azt akarja, hogy gyermekünk szülessen, hát legyen.

– De… – A fiú nem értette. – Van ennek valami köze Enwoodhoz?

Neen felállt.

– Figyelj csak! Hallod, amit én?

Seft elhallgatott, és most már ő is hallotta a távolban nyüzsgő és beszélgető emberek zaját.

– Mindenki fent van – mondta Neen. – Mennek a Szentélyhez.

Seft zavart volt, de nem tudta, mit kérdezzen, hogyan deríthetné ki, mi is történik pontosan. Követte őt a folyóhoz, ahol hosszan ittak a hűs, friss vízből, és megmosakodtak.

Utána visszatértek a faluba, és csatlakoztak a nyugat felé tartó sokasághoz. Az emberek izgatottan beszélgettek, már alig várták a nagy eseményt.

Neen háza üres volt, a családja már elindulhatott. A lány gyorsan bement, és két darab főtt ürühússal tért vissza. Az egyiket odaadta Seftnek, séta közben azt eszegették.

Seft azzal a gondolattal vigasztalta magát, hogy Neen azt mondta, újabb éjszakát töltenek együtt. Ez azt jelentette, hogy komolyan gondolja. És talán még majd tudnak beszélni arról, hogy valóban egy pár legyenek, és ő is képes lesz megérteni a lány gondolkodását.

A falut elhagyva mindenki a nyílegyenes, délnyugati irányú utat követte. A szarvasmarhák kelletlenül húzódtak félre, ahogy a tömeg hömpölygött a kitaposott út határain kívülre is. Az emberek csendben beszélgettek és óvatos léptekkel haladtak, mintha attól félnének, hogy felébresztenek egy alvó istent; az együttes zaj azonban még így is olyan volt, mintha egy folyó zubogna lefelé a sziklás vízesésen.

Az út egyenesen a Szentély bejáratához vezetett. Emberek ültek odabent, szemben a bejárattal, ami az évnek ebben a szakában egyben a felkelő nap irányát is jelentette. Az egyik papnő éppen a disznókat rugdosta kifelé.

A kör egyre jobban megtelt emberekkel. Seft és Neen a tömegben is észrevették Anit, Joiát és Hant. Neen azt javasolta, menjenek át a másik oldalra, és üljenek le a földsánc peremén, ahonnan mindent láthatnak.

A kör átmérője körülbelül száz lépés lehetett. A sáncon belül egymástól nagyjából azonos távolságra lévő, álló kövek alkottak gyűrűt – mindegyik valamivel magasabb lehetett egy embernél. Túl sok volt belőlük ahhoz, hogy Seft meg tudja számolni. Felszínüket nem alakították vagy csiszolták. A sziklák kékes árnyalatúak voltak, és Neen elmondta Seftnek, hogy ezt a követ kékkőnek is nevezik.

Középen teljesen másfajta látványt nyújtó, fából készült kör állt. Seft jobban megnézte magának, és ki tudta venni a kékköveknél is nagyobb fatörzsekből álló gyűrűt. A faoszlopokat a tetejüknél áthidaló gerendákkal kötötték össze, amelyek tökéletesen vízszintes, folytonos kört alkottak. A Seftben szunnyadó ácsmester elismerően nézte ezt a munkát, de közben azon gondolkodott, vajon mennyire lehet tartós ez a szerkezet. Ha egy megvadult tehén nekirohan az egyik oszlopnak, a körnek mekkora része omlana le a földre? Nem csoda, hogy az emberek távol tartották a teheneket a szent helytől.

A nagy fakörön belül Seft látott egy másik, kisebb, ovális gyűrűt is, szabadon álló oszloppárokból – mindegyik páron volt összekötő rúd, de egymáshoz nem kapcsolódtak. Ezeket is ugyanolyan gondossággal készítették, csak magasabbak voltak a többinél.

Seft azonnal érezte, hogy a fagyűrűknek van igazán jelentőségük. Ezekhez képest a külső kőgyűrű esetlegesnek és hanyagnak tűnt. Azon gondolkodott, hogy a kőkör bizonyára öregebb, és kevésbé ügyes emberek emelték.

A tömeg most meglepően elcsendesedett, az emberek érezték a hely szent kisugárzását. Seft feszült várakozást érzékelt a levegőben. Járt már itt korábban, és látta, ahogy a papnők végrehajtják a tavaszi szertartást, de nyilvánvalóan ez volt a fontosabb esemény, és ehhez mérten többen is gyűltek össze. A nyárközép a régi év végét és az új kezdetét jelentette. Ma mindenki egy nyárközéppel idősebb lett.

Az emberek tudták, hogy minden, ami életben tartja őket, a napból származik, ezért hódoltak neki.

A jelenlévők többsége pásztor volt – mivel a Nagy Síkság lakosságának nagy része ezzel foglalkozott. De akadtak földművesek is, akik a folyóvölgyekben művelték a termékeny talajt, és a tetoválásaik alapján lehetett azonosítani őket. A nők általában karkötőszerű tetoválást viseltek a csuklójukon, a férfiak pedig nyaktetoválást. Azonban Seft most egyetlen férfi földművest sem látott, és eszébe jutott Ani előző esti beszélgetése Piával, meg az is, hogy az asszony milyen furcsán reagált a földműves férfiak távolmaradására.

Úgyszintén nem voltak jelen az erdőlakók, de ennek legalább tudta az okát. Ők a rendszeres évenkénti zarándoklatukon vettek részt, követték a szarvasokat az Északnyugati Dombok közé, ahol friss, nyári fű nőtt.

Még mindig érkeztek az emberek, amikor a hajnali nap felragyogott a keleti égbolton. Az égen nem voltak felhők, és ahogy az ezüstös fény egyre erősebbé vált, mintha áldás szállt volna a sokaságra.

Végre a papnők is megjelentek, körülbelül harmincan, párosával táncolva. Ugyanolyan bőrtunikát viseltek, mint mindenki más, csak valamivel hosszabbat, bokáig érőt. A lábuk meztelen volt.

Egyikük kivájt farönkből készített dobot tartott a kezében, amit bottal ütött ritmusosan. Az eszköz meglepően hangosan és tisztán szólt.

Mindannyian ugyanazokat a mozdulatokat végezték, oldalra és hátra hajladoztak, ahogy a magas fű a szélben. Seft lenyűgözve figyelte őket. Még sosem látott ilyen táncot, leginkább a halrajok mozgása jutott róla eszébe.

Tánc közben énekeltek is. Egyikük, egy fehér hajú asszony – talán a főpapnő –, kérdésszerű dallamokat énekelt, és a többiek kórusban válaszoltak rá. A külső fakör oszlopai között léptek ki-be, mint a kosárfonó kezei között hajladozó vesszők. Úgy tűnt, minden egyes oszlophoz külön fordultak, mintha mindegyiknek más jelentése lenne. Seftnek az az érzése támadt, hogy éneklés közben számolnak, de a szavaik nem tűntek ismerősnek.

A táncban nem volt semmi erotikus. Vagyis nem igazán. A ringó női testek mindig hatottak Seftre, de ez a tánc most nem erről szólt.

A kékkövek külső, közvetlenül a földsáncon belül elhelyezkedő köre nem játszott szerepet a szertartásban, minden a két rönkgyűrű – a kör és a belső, ovális alakú – körül bonyolódott. A papnők megkerülték a külső fakört, majd a belsőt is, melynek a nyitott része pontosan a bejárattal szemben, északkelet felé nézett. Ezen a ponton, a résben ért véget a tánc.

A papnők – még mindig párosával – leereszkedtek a földre. Még hangosabban énekeltek, ahogy a nap felső szegélye felkúszott a horizont fölé. Seft majdnem pontosan a napkeltével szemben helyezkedett el, és látta, hogy a korong éppen a kör két oszlopa között emelkedik fel. Nyilvánvaló lett számára, hogy a Szentélyt szándékosan tervezték így. A két oszlop és a keresztgerenda kaput formált, és Seftet áhítat töltötte el, amikor megértette: ez az a kapu, amelyen keresztül a Napisten belép a világba.

A tömeg elcsendesedett, a papnők éneke még hangosabbá vált, ahogy a vörös korong az égre emelkedett. Bár a nap minden reggel feljött, itt és most a megjelenése különleges eseménynek tűnt, amit a sokaság áhítatos révületben figyelt.

A nap már majdnem teljesen látható volt. Az ének hangereje fokozódott. Az alsó szegély mintha elidőzött volna a horizont vonala alatt, mintha vonakodott volna elszakadni tőle; aztán végre megtörtént, vékony fénycsík vált láthatóvá a nap és a föld között. Az ének elérte a csúcspontot, majd a dobbal együtt hirtelen elhallgatott. A tömeg diadalmas üvöltésben tört ki, olyan hangerővel, amit még talán a világ peremén is hallani lehetett.

És ezzel véget is ért a szertartás. A papnők párokba rendeződve visszavonultak a házaikba. Az emberek felálltak, kinyújtóztatták végtagjaikat, és halk beszélgetésbe kezdtek, ahogy a rituálé feszültsége lassan feloldódott.

Seft és Neen ott maradtak a fűben ülve. A fiú a lányra nézett.

– Eléggé… letaglózva érzem magam – mondta.

Neen bólintott.

– Ilyen ez, főleg az első alkalommal.

Seft a bejáraton kitóduló tömegre pillantott.

– Jobb lesz, ha visszatérek a családomhoz… de találkozunk még, ugye?

A lány elmosolyodott.

– Remélem.

– Hol?

– Szeretnél a családommal vacsorázni?

– Megint? Biztos vagy benne, hogy anyád nem bánja?

– Persze. A pásztorok szeretik a társaságot. Úgy sokkal jobb hangulatú az étkezés.

– Ez esetben szívesen. A tegnapi vacsora nagyszerű volt. Úgy értem, finom volt az étel is, de ami a legjobban tetszett… – Tétovázott, nem nagyon tudta, hogyan fogalmazza meg, amit érzett. – A legjobban az tetszett, hogy szeretitek egymást.

– Ez teljesen normális egy család esetében.

Seft a fejét rázta.

– Nem minden családnál.

– Sajnálom. Akkor ma este megint gyere át hozzánk.

– Köszönöm.

Felálltak.

– Jobb, ha én most megyek – mondta Seft vonakodva.

– Menj csak.

Megfordult, és határozott léptekkel távozott.

Nem tudta, örüljön vagy sem. Szeretkezett a lánnyal, akit imádott, és csodálatos élmény volt – aztán Neen közölte vele, hogy nem tudja, vele akarja-e leélni az életét. És ami még rosszabb, úgy tűnt, riválisa akadt egy magas, magabiztos férfi, Enwood személyében, aki idősebb Neennél, míg ő maga fiatalabb.

Holnap hazaindul a családjával, és nem fogja látni a lányt az őszi átmenetig. Enwoodnak elég ideje lesz, hogy elcsábítsa Neent, és a riválisa sem lesz a közelben.

Ma éjjel azonban Neen még vele lesz, nem Enwooddal. Még egy esélyt kap, hogy véglegessé tegye kapcsolatukat.

A Szentély területén kívül az emberek már üzleteltek, a portékájukat kínálgatták, alkudoztak, csereberéltek: kovakő balták és kések, kőkalapácsok, korsók, bőrök, kötelek, bikák, kosok, íjak és nyílvesszők árán vitatkoztak.

Megtalálta a családját. Arra számított, hogy Olf és Cam kérdőre vonják éjszakai kimaradása miatt, obszcén megjegyzéseket tesznek, és megpróbálják valami mocskos dologgá silányítani szerelmi kapcsolatát. Ám fivérei csak ültek a földön egymás mellett, és úgy néztek rá, mintha valamire várnának.

Ez gyanús volt és baljóslatú.

Apja félig elfordulva beszélgetett Evvel és Feevel, a kötélkészítőkkel. Seft türelmesen várta, hogy véget érjen a társalgás.

Cog néhány pillanat múltán odafordult hozzá.

– Hol voltál múlt éjjel?

– Minden munkát elvégeztem, mielőtt elmentem, nem? – kérdezett vissza Seft.

– Éppenséggel igen, de akár szükségem is lehetett volna rád.

– Örülök, hogy nem volt.

– Aggódtam, hogy őrizetlenül hagytuk a gödröt. Nem bízom abban a Wunban.

Seft érezte, hogy most következik a rossz hír.

– Mit gondolsz, mit fog tenni Wun? Hiszen itt van.

– De nagy a családja, és valószínűleg nem hozott el mindenkit.

– És ők mit fognak tenni? Ellopják az ásóinkat?

– Ne viccelődj, ha nem akarod, hogy leüssem az ostoba fejed a nyakadról!

Cam erre hangosan felnevetett, mintha ez lett volna a legviccesebb dolog, amit valaha hallott.

– Csak próbálok rájönni, mi lehet a veszély – mondta Seft.

– A veszély az, hogy Wun emberei három napig kovakövet bányásznak egy gödörből, ahonnan nem kellene bányászniuk, mert mi ástuk ki. – Cog a fiának szegezte az ujját. – Erre persze nem gondoltál, mi, okoska?

– Erre nem. – Seft teljesen valószínűtlennek tartotta apja gyanúját, de nem lett volna értelme vitatkozni vele.

– Éppen ezért fogsz visszamenni a gödörhöz – jelentette be Cog diadalmasan.

– Mikor?

– Ma. Most. Így ki is takaríthatsz, mire én visszaérek. A gödör padlója igen mocskos.

Seft tett egy lépést hátra, és pillanatnyi habozás után közölte:

– Nem.

– Ne merj nekem nemet mondani, kölyök!

– Találkoztam egy lánnyal…

Cam és Olf gúnyos vigyorral néztek össze.

– Ma este elmegyek a házukba, az anyja vacsorát főz. Nem fogom kihagyni.

– Ó, dehogynem.

– Küldd Olfot. Neki itt nincs senkije, sőt sehol. És sokkal alkalmasabb rá, hogy kihajítsa Wun embereit a gödörből.

– Téged küldelek.

– Miért?

– Mert én vagyok ennek a családnak a feje, és én hozom a döntéseket!

– És nem vagy hajlandó mérlegelni, még akkor sem, amikor a döntésed ostobaság.

Az apja arcon ütötte.

Cog ökle kemény volt, az ütése fájt. Seft az arcához kapva hátratántorodott. Az ütés a bal szeme mellett érte, a látása elhomályosult.

Fivérei éljeneztek és tapsoltak.

Seft megdöbbent. Bár korábban is történt már hasonló, mindig meglepte, hogy az apja képes ilyen gonoszságra.

Cog újra felemelte a kezét, de Seft ezúttal már készen állt, és kitért az ütés elől. Felbátorodott: az apja nem mindenható. Gyors, ádáz erejű ütéssel válaszolt, amely Cog orrát találta telibe.

Ez volt az első alkalom, hogy megütötte az apját.

Cog orrából vér fröccsent.

– Hogy mersz engem megütni, kölyök? – bömbölte méltatlan‑ kodva, és előrelendült. Seft ezúttal nem tudott kitérni, az ütés a halántékát érte, és a földre roskadt.

Egy pillanatra megszédült. Amikor magához tért, látta, hogy egy kis kovakőhalom mellett fekszik. Halványan tudatában volt, hogy kisebb sokaság nézi a harcot.

Felpattant, és magához vett egy követ is, védekezésül.

– Megütnél egy kővel, te engedetlen kutya? – vicsorogta Cog, és újra támadott.

Seft felemelte a jobb kezét a kővel.

Ám az ütést megállították, még mielőtt célba érhetett volna. Seft csuklóját erős marok ragadta meg hátulról, ujjai közül kihullott a kő. Elengedték a csuklóját, és helyette a két karját fogták le, mozdulni sem tudott. Rájött, hogy Olf az. Küzdött, de nem tudott mozogni: bátyja túlságosan nagy volt és erős.

Miközben tehetetlenül rángatózott, Cog újra, keményen megütötte; először az arcán, aztán a gyomrán, majd ismét az arcán. Üvöltött, könyörgött az apjának, hogy hagyja abba. Cog egészen közel hajolt hozzá, torz mosolya arról árulkodott, hogy örömét leli a kegyetlenkedésben.

– Visszamész a gödörhöz?

– Igen, igen! Megteszek bármit, csak hagyd abba!

Olf elengedte, Seft a földre zuhant.

Hallotta, hogy Ev, a kötélkészítő odaszól az apjának:

– Ezzel bajba keverted magad.

Cog még mindig dühös volt.

– Én? Bajba? – sziszegte agresszívan. – Aztán kivel? Veled talán?

Evet nem tudta megfélemlíteni.

– Olyan emberekkel, akik sokkal fontosabbak nálam.

Cog megvetően horkantott.

Seft zokogott, mindenhol fájdalmat érzett. Nagy nehezen sikerült négykézlábra állnia és odébb másznia. Az emberek nézték, amitől csak még rosszabbul érezte magát.

Megpróbált felállni. Egy idegen segített neki, így talpon tudott maradni.

Aztán lassan, támolyogva eloldalgott.

2

A szertartás után, de még az esti lakoma előtt a napi legfőbb foglalatosság a jószág adásvétele volt. A pásztorok tisztában voltak a beltenyészet jelentette veszélyekkel, és mindig készségesen nyúltak új vérvonalhoz. Minden szertartás idején új állatokat szereztek be, főként bikákat, kosokat és kan disznókat, rendszerint egy az egyben cserélték le meglévő jószágaikat. A távolról érkezett pásztorok pedig a Nagy Síkságon beszerzett hímekkel tértek haza, hogy feljavítsák saját állományukat.

Ani két másik bölccsel, Keff-fel és Scaggával sétált a vásárterületen, a konfliktus jeleit keresték. Az alkudozás általában békés folyamat volt, de könnyen vitába fordulhatott, és a bölcsek feladata volt a béke fenntartása.

A bölcsekkel szemben támasztott követelmények meglehetősen homályosak voltak, az emberek mindenfajta ceremónia nélkül csatlakoztak a csoporthoz, vagy távoztak onnan. Keffet vezetőként ismerték el, és a Kovakövek Őrzőjének hívták, mert ő felügyelte a pásztorközösség vagyoni tartalékát képező, félkész kovakövekből álló készletet, amelyet egy jól őrzött épületben tároltak Folyóvölgy közepén. Scagga azért tartozott a bölcsek közé, mert egy nagy család feje volt, és erős személyiséggel rendelkezett – Ani ízlése szerint néha túl erőssel is. Anit általában véve bölcsnek tartották, bár ő inkább a „józan” jelzőt használta volna saját magára. Több testvére és unokatestvére is volt – mind fiatalabbak nála –, akik az ő halála után szintén szolgálhatnak bölcsként.

A bölcsek szelíd kézzel irányították a pásztorok közösségét. Nem alkalmaztak szankciókat, kivéve, ha a szabályaiknak ellenszegülő személy cselekedetei széles körű helytelenítést váltottak ki, és így nehéz lett volna együtt élni vele. Ezért a döntéseiket általában elfogadták.

Ani hitt benne, hogy gyermekei, illetve jövendőbeli unokái boldogsága a közösség virágzásától és zökkenőmentes irányításától függ, ezért bölcsként végzett munkáját családi kötelességnek tekintette.

Már várandós volt Hannal, amikor rettenthetetlen párját, Olint halálra taposta egy tehén, és rá maradt a feladat, hogy felneveljen három gyermeket. Az emberek feltételezték, hogy találni fog egy másik férfit, akivel megosztja terheit és ágyát, hiszen még fiatal volt, meglehetősen vonzó, és a Nagy Síkságon mindenhol kedvelték. Rengeteg egyedülálló, középkorú férfi akadt, mert sok nő belehalt a szülésbe, de Ani visszautasított minden udvarlót. Olin után már nem volt képes többé szerelemmel szeretni. Most is maga elé képzelte, ahogy a férfi dús, szőke szakállával átvág a síkságon, és az emlék könnyet csalt a szemébe. „Én egy férfi asszonya vagyok – szokta mondogatni. – Számomra csak egy igaz szerelem létezik.”

Nagyon örült Neennek és Seftnek. Utóbbi tisztességes, kedves fiúnak tűnt, aki kevéssé kifinomult ugyan, de elég okos ahhoz, hogy gyorsan megtanuljon bármit. Ráadásul félelmetesen jóképű volt magasan ülő arccsontjával, sötét szemével és egyenes, majdnem fekete hajával. „Örülni fogok, ha ők ketten unokával ajándékoznak meg” – gondolta.

Joiával kapcsolatosan már nem voltak ennyire nyugodtak a gondolatai. A lány első látásra nagyon jól kijött a családjával és a barátaival, és másokkal is megtalálta a hangot, a felszín alatt azonban egy nyughatatlan és elégedetlen lélek rejtőzött. Mintha folyton keresett volna valamit, anélkül hogy pontosan tudta volna, mi az. De lehet, hogy csak a serdülőkor tette.

Han vidám kisfiú volt, különösen most, hogy lett egy kutyája. Kedvelte Piát, de természetesen még túl fiatalok voltak a románchoz. A gyermekkori barátságok időnként felnőttkori szerelemhez vezettek, de nem túl gyakran, és Ani reménykedett benne, hogy ebben az esetben nem fog megtörténni: Pia földműves lány volt, és a földművesek és pásztorok közötti kapcsolatok gyakran okoztak bonyodalmakat.

Körülnézett, és ismét megállapította a tetovált nyakú földműves férfiak hiányát. Miért maradtak otthon? Mire készülnek? Mintegy mellékesen, mintha csak ártatlanul érdeklődne, megkérdezett néhány földműves asszonyt, de úgy tűnt, ők sem tudnak semmit.

A jószágokon kívül élelmiszerek, kovakő szerszámok, bőrök, edények, kötelek, íjak és nyílvesszők is gazdát cseréltek.

A pásztorok vendéglátókként is hasznot húztak az eseményből. Mindenki másnak szállítania kellett az áruját, gyakran nagy távolságokból. Ennek a kivételezett helyzetnek az elismeréseként a helyiek gondoskodtak a lakomáról a nap végén.

Észrevette a kis Piát, aki kecskesajtot kínált – lágy, friss fajtát és keményebbet is, jobban elállót. Pia mellett egy nő állt, valószínűleg az anyja lehetett. Ani köszönt Piának, és a nőhöz fordult:

– Ani vagyok, Han anyja. A Napisten mosolyogjon rád.

– És rád is – felelte a nő. – Yana vagyok. Köszönöm, hogy tegnap vendégül láttad Piát és Stamet.

– Han jót játszott Piával. – Ani nem említette Stam mogorvaságát.

– Pia szereti őt.

Pia szégyenlősen szólalt meg:

– Anya! Nem szeretem Hant! Én még túl fiatal vagyok a szerelemhez!

– Ó, hát persze – mondta Yana.

Ani mosolygott.

– Kóstold meg a sajtom – kínálta Yana. – Persze nem kötelező. – Odakínált Aninak egy levélre fektetett, lágy sajtdarabot.

– Köszönöm.

A Nagy Síkság népei nem fejték a teheneiket, mert a tehéntejtől betegek lettek. A földművesek azonban tudták, hogyan készítsenek igazi finomságnak számító sajtot a kecskék tejéből. Ani megkóstolta.

– Nagyon jó. Nincs szükséged két akkora bőrdarabra, amiből szandált lehet készíteni?

– De igen. Azért kaphatsz egy nagyobb darab sajtot.

– Valakit elküldök a bőrrel.

– Nagyszerű.

Megjelent egy hírvivő fiú, és elhívta a három bölcset egy vitás esethez. Egy fazekashoz vezette őket, aki a portékáját kínálta. Egy elégedetlen férfi nagy méretű cserépedényt tartott a kezében, amelyiknek az aljából csöpögött a víz.

Amikor a fazekas meglátta a bölcseket, azonnal előadta saját álláspontját:

– Az alku megköttetett, nem lehet kihátrálni belőle!

– Ez a cserép ereszt! – dühöngött a férfi.

– Tökéletesen alkalmas gabona vagy tarlórépa tárolására. Sosem mondtam, hogy megtartja a vizet.

– Mit kértél az edényért? – kérdezte Ani a fazekast.

– Három nyílvesszőt. – Az árus megmutatta a három vesszőt a végükbe ágyazott kovakő hegyekkel.

– Tökéletesek – mondta a nyílvesszők készítője.

Ani felfigyelt rá, hogy a fazekas alacsony, kövérkés ember, míg a nyílvesszőkészítő magas és vékony. Hasonlítottak a portékájukra. Vissza kellett fognia a mosolyát.

A fazekashoz fordult.

– Mondtad neki, hogy az edény ereszti a vizet?

A férfi arcára kiült a bűntudat.

– Talán. Nem emlékszem.

– Nem mondtad! – szólt közbe a nyílvesszőkészítő. – Ha mondtad volna, nem adok érte három jó vesszőt!

Ani félrehívta Keffet és Scaggát, hogy megbeszéljék a dolgot.

– A fazekas egy csaló – jelentette ki Scagga. – Próbál megszabadulni a selejt árujától. Becstelen ember.

– Nem tesz jót a megítélésünknek, ha az árusok megúszhatják a másodrendű portékájuk elcserélését – vélekedett Keff is.

Ani egyetértett velük. Visszafordult a fazekashoz.

– Vissza kell adnod a vesszőket, te pedig visszakapod az edényed.

– És ha nem vagyok hajlandó?

– Akkor akár csomagolhatod is össze az árudat, és indulhatsz haza, mert ha nem veted alá magad az ítéletünknek, senki sem fog kereskedni veled. Az emberek becstelennek fognak gondolni.

– Méghozzá okkal! – vetette közbe Scagga.

– Jól van, rendben. – A fazekas visszaadta a vesszőket, és átvette az edényt.

– Ha el akarod cserélni, nyilvánvalóvá kell tenned, hogy nem folyadék tárolására való, és emiatt olcsóbban is kell adnod.

A fazekas mogorván bólintott.

Ani meglepődött, amikor Joia jelent meg mellette kifulladva.

– Anya, velem kell jönnöd! Keffnek és Scaggának is. Kérlek, kövessetek… sürgős!

Azonnal elindultak.

– Mi történt? – kérdezte Ani.

– Erőszak.

A szertartás alatt gyakran került sor vitákra, de a bölcsek minden tőlük telhetőt megtettek, hogy megakadályozzák a verekedéseket.

Joia odavezette őket egy helyhez, ahol féltucatnyian álltak körbe egy félkész kovakőhalmot, mintha csak várnák, mi fog történni. Aninak az a kényelmetlen érzése támadt, hogy a dolognak köze lehet az ifjú Sefthez.

– Ő itt Cog, Seft apja – mondta Joia. – Sefttel nem sokkal ezelőtt találkoztam, elindult vissza a gödrükhöz. Az arca véraláfutásos és dagadt volt, és csak meggörnyedve tudott járni. Azt mondta, az apja verte meg.

– Hol van most Seft? – kérdezte Ani.

– Elment. Túlságosan szégyellte magát ahhoz, hogy bárkivel beszéljen.

– Senkinek semmi köze hozzá, hogyan fegyelmezek egy engedetlen kölyköt! – méltatlankodott Cog. – És a fiú megütött. Nézd az orrom! – Cog orra vérzett és elferdült. – Ez egy kétoldalú harc volt! – közölte dacosan.

Két kötélkészítő is volt ott, akiket Ani ismert. Egyikük, Fee gúnyosan nevetett.

– Kétoldalú harc? Az a nagy, ostoba mamlasz lefogta a fiút, amíg az apja a szart is kiverte belőle. Olyan volt, mint egy megvadult bika. A fiú négykézláb vánszorgott el innen!

Cog felemelt ököllel, dühösen indult el Fee felé.

– Ha még egyszer megvadult bikának nevezel, letépem a rút fejed!

Fee Anira nézett.

– Ez pontosan az állításomat bizonyítja, nem gondolod?

Ani belépett Cog és Fee közé, és a férfi felé fordult.

– A Szentély szelleme tiltja az erőszakot.

– Engem nem érdekel semmiféle szellem!

– Az egyértelmű. De nem jöhetsz ide, ha nem tiszteled a hely szellemeit.

– Szerintem meg igen.

Ani a fejét csóválta.

– Valahová máshová kell menned. És soha többé ne térj vissza.

– Nem kényszeríthetsz! – vicsorogta gúnyosan Cog.

– De igen. – Ani megfordult, és halkan odaszólt Keffnek és Scaggának. – Menjetek és terjesszétek el a hírt, én itt maradok, és elintézem a többit.

A két férfi távozott, Ani pedig keresett egy csendesebb helyet, ahonnan szemmel tarthatta Cogot. Leült két falusi öreggel, Venn-nel és Nomival, akik csonttűket készítettek.

Nomi zaklatottnak tűnt.

– Láttam a verekedést – mondta. – Kegyetlen volt. Szóltál a többieknek, hogy ne üzleteljenek ezzel a rettenetes bányásszal?

– Keff és Scagga most intézkednek.

Egy ideig még beszélgettek. Néhány perc múlva egy férfi lépett oda Coghoz, a karján bőrtunikával.

– Ő még nem hallotta – mondta Nomi.

– Majd megtudja.

És valóban, a Coggal szemben áruló táskakészítő odaszólt a tunikásnak, mondott neki valamit halkan, mire az távozott.

Senki más nem ment oda Coghoz kereskedni.

Hosszú várakozás után a férfi és két idősebb fia elkezdték visszarakodni a kovaköveket a kosarakba. Hamarosan már nyomuk sem volt.

– Szép munka – biccentett Nomi Aninak.

* * *

Joia szerette az esti lakomát. Szerette a dalnokokat. Arról énekeltek, hogyan teremtették a világot, mikor érkeztek az első emberek a Nagy Síkságra, és mit tettek az istenek, amikor beleavatkoztak az emberek dolgaiba. A történetek elrepítették Joiát a mindennapok világából az istenek és szellemek univerzumába, ahol bármi megtörténhetett.

A kezdetekben nem létezett nap, énekelte az egyik poéta.

Joia ezt már hallotta, de egy másik költőtől. A történet mindig ugyanaz volt, de mindegyik költő egy kicsit másként mesélte el. Azonban bizonyos mondatok változtatás nélkül előfordultak mindegyik változatban.

Fényt csak a sápadt hold és a pislákoló csillagok adtak. Ezért az emberek végigaludták a sötét nappalt, éjszaka néztek élelem után, és a sápadt Holdistennőt imádták. Az élet nehéz volt, mert nem láttak jól a vadászathoz és a vadon termő gyümölcsök gyűjtögetéséhez.

Joia a hátára feküdt és lehunyta a szemét, hogy jobban el tudja képzelni azt a régi-régi világot.

A sápadt Holdistennő egy nap szóba elegyedett egy bátor emberrel, akit Resknek hívtak.

Mindenki tudta, hogy ez bajt jelent. Az istenek tudtak kedvesek lenni, de könnyen meg is sértődtek – ebben egy kicsit hasonlítottak az erdőlakókra.

A bátor Resk elmesélte a sápadt Holdistennőnek, milyen nehéz az élet, és azt mondta, az embereknek több fényre lenne szükségük. A sápadt Holdistennő megsértődött és haragra gerjedt, mert az emberek gyengének tartották őt.

Különös dolgok kezdtek történni az égen.

A sápadt hold minden éjjel egyre kisebb lett, amíg végül teljesen eltűnt, és csak a pislákoló csillagok adtak némi fényt. Az emberek sírtak és jajveszékeltek. De a sápadt hold keskeny sarlóként visszatért, és minden éjjel egyre nagyobb lett, amíg újra ki nem kerekedett, az emberek pedig ujjongtak. Ám ezután újra és újra eltűnt, büntetésként az emberek számára, akik azt mondták, a Holdistennő fénye gyenge.

A bátor Resk próbált megoldást találni a problémára. Beutazta az egész világot.

Itt egy hosszú beszámoló következett Resk kalandjairól három különös országban: egy helyen, ahol soha nem esett az eső, egy másikon, ahol soha nem állt el az eső, és egy harmadikon, ahol örökké havazott.

Azután kiment egészen a világ pereméig.

A hallgatóságra néma csend borult. A világ pereme ijesztő elképzelés volt.

Tudta, hogy veszélyes, de nem fordulhatott vissza.

Mivel sötét volt, lezuhant.

Többen felszisszentek, valakiből kibukott egy „Jaj, ne!” is.

Egy bagoly azonban odarepült alá, és elkapta. És akkor a bátor Resk éles fényt látott világítani a világ alatt. Először nem tudta, mi lehet az.

Többen is felkiáltottak:

– A jóságos Napisten!

Igen, ott élt a jóságos Napisten.

A jóságos Napisten beszélt a bátor Reskhez, és megkérdezte tőle, miért jött el a világ széléig. A bátor Resk elmondta neki, hogy az emberek vakok a sötét nappalokon, és megkérte a jóságos Napistent, hogy jöjjön fel a föld fölé, és világítson.

A jóságos Napisten azt felelte:

„De a sápadt Holdistennő a nővérem. Nem akarom túlragyogni őt.”

„Akkor gyere csak nappal, és világíts a sötétben – mondta a bátor Resk. – Akkor tudunk vadászni és gyümölcsöt gyűjteni, amíg velünk vagy, és aludni, amikor eltűnsz.”

A jóságos Napisten ebbe beleegyezett.

A bátor Resk megkérdezte:

„Mindennap jönni fogsz, ugye?”

„Úgy tervezem” – felelte a jóságos Napisten.

És az emberek ezzel elégedettek voltak.

Amíg nem hallotta ezt a történetet, Joia sokat gondolkodott rajta, miért fogy el és hízik meg a hold, és miért tűnik el a nap éjszakára, majd jön vissza reggel. A világ peremének gondolata pedig egyenesen lenyűgözte. Úgy gondolta, a világnak kell hogy legyen széle.

A történet közben leszállt a sötétség. A gyerekek aludni tértek, ahogy a felnőttek egy része is, de nem mindenki. Eljött az ünneplés ideje.

* * *

Mindenki tudta, hogy egy gyermeket ideális esetben az anyának és az apának kell felnevelnie, és a szülők általában elkerülték a romantikus kapcsolatokat másokkal. A belterjesség azonban ugyanolyan nagy veszélyt jelentett az emberek számára is, mint az állatokra. Még a nőket alárendeltként kezelő földművesek is megértették a friss vérvonal előnyeit. Ezért nyárközép éjjelén sok pár szétvált, ha csak néhány órára is. Különösen hasznosnak számított gyermeket nemzeni valakivel, aki távol élt. Amikor ez történt, a helyi és a látogató pár is úgy nevelte fel a gyermeket, mintha a sajátja lenne.

Az ünnepség emiatt is mindig komoly vonzerőt jelentett.

Gyorsan elkezdődött. Joia úgy vélte, néhányan előre leszervezték, kivel lesznek együtt, ők azonnal párokba álltak, és lelkesen távoztak a falu felé. Mások csak őgyelegtek, várták, hogy valakinek a szeme megakadjon rajtuk. Az idősebbek nem is néztek Joiára és a barátaira: az öregek és fiatalok közötti érintkezés tabu volt.

Joia az unokatestvérével, Veevel és a barátjával, Ronival jött el, akik nagyon izgatottak voltak. Arról beszélgettek, mely fiúk tetszenek nekik, és nevettek a kevésbé vonzókon. Egyetértettek abban, hogy nem akarnak gyereket, és arról beszélgettek, milyen kényeztetést engednek meg.

Joia úgy vélte, Roni valószínűleg bármelyik fiúnak megtetszhet. Ő volt a legszebb hármójuk közül sima, barna bőrével és hatalmas szemével. Vee kissé ijesztő hatást nyújtott: volt valami dacos a tartásában és a járásában, mintha mindig készen állna a vitára. Ez elriaszthatta a fiúkat.

Ami Joiát illeti, ő maga egyáltalán nem volt izgatott. Talán megcsókol egy fiút, de ez a lehetőség sem igazán dobta fel. Ebben a tekintetben különbözött a többi lánytól.

Őt a nap, a hold és a csillagok nyűgözték le, illetve azok eltérő mozgása az égen. Sokat gondolt a szellemekre, akik a folyókban, a sziklákban és a vadállatokban laktak, és akik lehettek kedvesek, csínytevők vagy akár egyenesen rosszindulatúak is. Szerette a számokat. Az anyja egyszer azt mondta: „Az első szavad a mama volt, de a második a kettő.”

Időnként azt gondolta, valami baj van vele.

A három lány a falu külső részén sétált a meleg esti levegőben, ügyeltek rá, hogy ne zavarják meg azokat, akik már élvezték a különleges este szabadságát – kettesben, hármasban vagy négyesben, időnként csak férfiak, vagy csak nők. Túl sötét volt ahhoz, hogy lássák, mit művelnek az emberek, de hallották a szenvedélyes hangokat, a sóhajokat és nyögéseket, az elragadtatott kiáltásokat.

Joia a nővérét, Neent kereste. Tudni akarta, hogy Enwoodot választja-e most, hogy Seft eltűnt. De nem látta egyiküket sem.

Vee és Roni egyszerre voltak lelkesek és nyugtalanok, Joia észrevette, hogy elvékonyodott a hangjuk. Hamarosan belefutottak egy csapatnyi fiúba, köztük Vee bátyjába, Cassba, aki tizenhat nyárközepet ért meg. Beszélgettek egy kicsit, ugratták egymást, aztán a leghelyesebb fiú, Cass egyik barátja, Robbo, átkarolta Ronit.

„Helyben is vagyunk” – gondolta Joia.

Robbo lépése jel volt Moke, egy meglehetősen egyszerű kinézetű fiú számára, aki odalépett Veehez. Joia arra számított, hogy barátnője el fogja utasítani a közeledést. Vee állandóan arról beszélt, hogy csak igazán jóképű fiút fog megcsókolni. Azonban most úgy tűnt, minderről megfeledkezett, és kérés nélkül is megcsókolta Mokét.

Így már csak Joia maradt.

Egy bizonytalan pillanat után Cass rámosolygott. Joia kedvelte őt, kedves fiú volt és intelligens.

– Ha jól sejtem, tetszett az ének a Holdistennőről és a Napistenről – mondta Cass. Tudta, mi érdekli a lányt.

Ennek ellenére Joia nem érzett késztetést, hogy megcsókolja. Mégis azt gondolta, meg kellene tennie.

Láthatóan a fiú is tétovázott, ezért úgy döntött, jobb, ha túlesnek rajta. Megfogta Cass vállát, hátrahajtotta a fejét, és megcsókolta.

Nem tudta, mit kellene tennie ezután, és úgy tűnt, Cass sem. Így maradtak másodpercekig, egymáshoz szorított szájjal. A fiú ajka nem töltötte el izgalommal. Nem történt semmi. Nem tetszett neki az érzés, de nem is utálta. Egyszerűen csak értelmetlennek, céltalannak látszott. Elhúzódott.

– Nem volt jó érzés, ugye? – kérdezte Cass. A hangsúlya kedves volt, egyáltalán nem zaklatta fel magát.

– Nem, nem volt az – felelte Joia. – Sajnálom.

– Mitől lett volna jó neked… nem tudod?

– Fogalmam sincs.

– Hát… remélem, hamarosan kitalálod. – A fiú újra megcsókolta, nagyon röviden, és elfordult tőle.

Vee és Roni még mindig csókolóztak Mokéval és Robbóval. Joia lehangolt volt, és elveszettnek érezte magát. Otthagyta a csoportot, és elindult a falu melletti úton. Mi baj lehet vele? Körülötte mindenki valamilyen testi élvezetben merült el, és hallhatóan nagy örömüket lelték benne, ő mégis közömbös maradt.

Megpillantotta Vee anyját, Kaét, aki az ellenkező irányból közeledett, belekarolva az egyik papnőbe, Inkába. Kae rokon volt, Ani elhunyt bátyjának özvegye. Joia kedvelte a melegszívű és nagylelkű, folyton mosolygó Kaét. Egy hirtelen ötletnek engedelmeskedve odalépett hozzá, és megcsókolta.

Ez most más volt. Kae ajka telten és melegen simult a lányéra. Kae átkarolta Joia vállát, és magához szorította. Az ajka egy kicsit elmozdult, mintha felfedezné Joiáét, és a lány meglepetten érzékelte Kae nyelvének hegyét.

Joia hosszú ideig így tudott volna maradni, de Kae sóhajtva elhúzódott tőle.

– Nagyon kedves vagy, Joia – mondta –, de mindezt a hozzád hasonló korúakkal kellene megtapasztalnod.

Joia csalódottságot érzett, és ez valószínűleg látszott is rajta, mert Kae megsimogatta a lány göndör haját.

– Sajnálom. De nem jó, ha az idősebb tanítja a fiatalt.

A társa, Inka hozzátette:

– A szeretőknek egyenlőknek kell lenniük.

– Rendben – mondta Joia. – De azért tetszett a csók.

– Sok szerencsét. – Kae és Inka továbbindultak.

Joia túlterheltnek érezte magát. Csendre és nyugalomra volt szüksége, hogy mindent átgondoljon. Elindult hazafelé.

Anit ott találta, és Neent is. Már lefeküdtek, de még ébren voltak, és beszélgettek.

– Nem mentél el az ünnepségre? – kérdezte Joia a testvérét.

– Nem.

– Azt hittem, Enwooddal leszel.

Neen felsóhajtott.

– Nem tudok dönteni. Azt terveztem, hogy ma este Enwooddal leszek, aztán megjelent Seft, és azóta csak rá gondolok. Csakhogy Seft most elment.

– Seft istennőként gondol rád.

– Míg Enwood húsz nyárközép idős, és túlságosan felnőtt ahhoz, hogy egy egyszerű embert istenítsen.

– Az egyiket biztosan jobban kedveled a másiknál – vitatkozott Joia.

– Seft kedvesebb, de Enwood itt van.

Ani témát váltott.

– Zaklatottnak tűnsz, Joia. Láthatóan nem élvezted az ünnepséget. Mi történt?

Joia leheveredett melléjük.

– Először is, Roni Robbót választotta.

– A két legvonzóbb – bólintott Neen.

– Ez gyakran történik így – tette hozzá Ani.

– Vee pedig Mokét. Nagyon lelkesnek tűnt.

– Jó neki. És mi a helyzet veled?

– Én megcsókoltam Vee bátyját, Casst.

– És…?

– Semmi. – Joia megvonta a vállát. – Nem éreztem semmit. Csak egy fiú száját.

– Dühös volt?

– Nem, nagyon kedvesen fogadta. De csak az időmet pocsékoltam.

– Aztán haza is jöttél?

– Nem. – Joia tétovázott, de végül úgy döntött, elmondja az igazat. – Utána megcsókoltam Vee anyját.

– Egy nőt? Ez meglepő. És milyen volt?

– Nagyon jó. De azt mondta, saját korombélivel kellene csókolóznom.

– Igaza van – jelentette ki határozottan Ani.

– De most nem tudom, mit akarok… ha akarok egyáltalán valamit.

– Azt mindenesetre megtudtad, hogy a nőkhöz vonzódsz, nem a férfiakhoz.

– Nem tudom. Nem tudom elképzelni, hogy Veevel, Ronival vagy bármelyik másik lánnyal csókolózzak.

– Ne aggódj. Ha nincs késztetésed a szexre, fogadd el. Ez egyáltalán nem kötelező. És még változhatsz is.

– Komolyan?

– Vannak, akiknél ez történik. Amikor én olyan idős voltam, mint te, ismertem egy fiút, aki mindig más fiúkkal ment el, rá sem nézett a csinos lányokra. Aztán amikor idősebb lett, beleszeretett egy nőbe. Még most is együtt vannak, és születtek gyermekeik. Bár azt hiszem, az ünnepségen még mindig férfiakkal van együtt.

– Nem szeretem, hogy mindenki mástól különbözöm – mondta boldogtalanul Joia. – A ma estét kudarcként fogom fel.

– Te más vagy. Mindig is tudtam. De nem vagy kudarc, éppen ellenkezőleg. Különleges vagy. Hidd el nekem, érdekes élet vár rád.

– Gondolod?

– Ó, igen – felelte Ani magabiztosan. – Majd meglátod.

3

Seft a gödör melletti házban ébredt. Az egész teste sajgott. Fájdalmat érzett a gyomrában, szédült, és amikor megérintette az arcát, a bal szeme mellett ki tudott tapintani egy megduzzadt, érzékeny foltot.

De a szégyen még a fájdalomnál is rosszabb volt.

Az a sok ember végignézte, ahogy megverik, mint egy engedetlen kutyát. Négykézláb vonszolta el magát. Amint fel tudott állni, lehajtotta a fejét, és eliszkolt a sokaságon keresztül. Próbálta elkerülni a figyelmet, de balszerencséjére összefutott Joiával. Neen most már tudja, hogy megalázták. Hogyan tisztelje őt ezek után?

A boldogság egyik pillanatról a másikra alakult át nyomorúsággá.

Felkelt, és elsétált a közeli patakig, ahol ivott, és belemártotta a fejét a hűs vízbe. A házba visszatérve talált hideg disznóhúst egy bőrtáskában, és evett néhány falatot reggelire. Egyből jobban érezte magát.

Azután lenézett a gödörbe. Óriási volt a rendetlenség. A földön mész- és kovakődarabok hevertek a csontok, eldobott szarvcsákányok, törött ásók és viseltes lábbelik mellett. Az apja azt mondta, takarítson fel.

„Mindennap takarítanunk kellene – gondolta. – Akkor nem lenne muszáj egész életünkben a mocsokban gázolni.”

Úgy döntött, jobb, ha hozzálát. A munkát el kellett végezni, neki pedig nem akadt más tennivalója, és tudta, hogy bajba kerül, ha nem engedelmeskedik a parancsnak.

Visszament a házba egy kosárért, de amikor jobban megnézte az épületet, látta, hogy az összedőlés fenyegeti. A bejárati nyílás két oszlopból és egy bőrszíjakkal hozzájuk rögzített keresztgerendából állt. Amíg a család távol volt, a szíjak elszakadtak, és a gerenda elmozdult. Az egyik vége még mindig az ajtóoszlopon támaszkodott, de a másik a levegőben lógott. Előző éjjel nem vette észre saját állapota miatt.

A keresztgerendához csatlakozó szarufáknak így nem maradt támasztékuk, és előbb vagy utóbb le fognak dőlni, magukkal rántva a tető egy részét – ha nem az egészet. Azonnali javításra volt szükség.

A könnyebbik út az volt, hogy fog néhány új bőrszíjat, és újra rögzíti a keresztgerendát az oszlopokhoz. Azonban nem voltak bőrszíjai, és ezt a megoldást egyébként sem találta kielégítőnek. A szíjak egy idő után újra szét fognak foszlani.

Közelebbről is szemügyre akarta venni a keresztgerendát, de túl magasan volt. Összehordott néhány mészkőtömböt a törmelékkupacról, és készített egy kis emelvényt az ajtó elé. Arra felállva már jobban meg tudta nézni a gerendát.

A gerenda voltaképpen egy combvastagságú, karhosszúságú fatönk volt. Látta, hogy a nedvességtől szétkorhadt, és hamarosan teljesen megadja magát akkor is, ha a bőrszíjak még tartanák. Egyértelműen újra volt szüksége.

A házban volt egy rejtekhely, egy fatetővel letakart lyuk a földben, amelyre egy réteg földet szórtak, és az egészre ráterítettek egy bőrt. Felemelte az összes réteget, és kivett az üregből egy kovakő fejszét. Utána újra elrejtette a lyukat.

Átkutatta a verem környékét, és végül talált egy körülbelül megfelelő méretű, fiatal fát. A délelőttje jó része ráment, mire a fejszével kivágta és megfelelő hosszúságúra alakította a törzset, közben több alkalommal is meg kellett éleznie a szerszámot.

Délben evett még egy kis hideg disznóhúst, ivott a patakból, és egy órára lefeküdt aludni. Még mindig fájt az egész teste, de a munka elvonta a figyelmét a fájdalomról.

Eltávolította a régi keresztgerendát, és kicserélte az újra, de az természetesen nem volt stabil, és nem tudta, honnan szerezhetne bőrszíjakat. Azonban eszébe jutott, hogy más módon is rögzítheti a fatörzset.

Egy kovakő lyukasztóval fúrhat két lyukat a fába, majd ugyanott az ajtófélfák tetejébe, és átverhet rajtuk egy hosszú faszeget. Ez a megoldás viszont nem nagyon tetszett neki, mert rengeteg munkát igényelt, és a faszegek könnyen eltörhettek.

Hosszas gondolkodás után jobb ötlete támadt.

Egy kovakő vésővel lefaraghatja az ajtófélfák tetejét úgy, hogy csak középen maradjon egy faszegként kiálló darab. Utána ahhoz illeszkedő lyukat fúr a keresztgerendába. Nagyon gondosan kell mérnie, hogy amikor a gerendát a két oszlopra helyezi, a faszegek pontosan illeszkedjenek a lyukakba.

Nem látta okát, miért ne válhatna be.

Egész délután dolgozott, és közben Neenre gondolt.

A vele eltöltött idő gondolata felvidította. A lány az éjszaka folyamán olyan dolgokra tanította meg, amelyekről nem is álmodott. Mosolyogva emlékezett vissza. Fantáziájában Neen ugyanolyan bölcs és kedves anyaként jelent meg, amilyen Ani is volt. Ő és Neen szerető szülők lennének, és boldog gyermekeiket sosem érné bántás.

A lány azonban nem volt hajlandó közös jövőjükről beszélni, ami azt jelentette – ebben annál biztosabb volt, minél többet elmélkedett rajta –, hogy még mindig Enwood járt a fejében.

Szeretett volna újra beszélni vele. De mikor láthatná? Van benne annyi bátorság, hogy ismét ellenszegüljön az apjának, és elszökjön itthonról? Ez egy olyan lehetőség volt, amit egyelőre nem tudott elképzelni, főleg amíg ennyire sajgott minden testrésze. És mit szólna a lány, ha újra felbukkanna a házuknál?

A faszegek első próbálkozásra tökéletesen passzoltak a lyukakba. A meglazult tetőléceket újra hozzárögzítette a keresztgerendához. Azoknak a súlya még erősebbé tette a kötést.

Zajt hallott, és megfordulva látta, hogy a családja érkezett haza. Cog, Olf és Cam a gödör szélén állva bámultak lefelé. Seft titkos elégtétellel állapította meg, hogy Cog orra vörös és duzzadt.

– Nem takarítottál ki! – vakkantotta Cog.

– Egy rakás szemét van itt! – tette hozzá Olf.

– Lusta kutya! – Cam csak ennyit morgott.

– Ez most nem fontos – mondta Seft, és lelépett az állványáról. – Meg kellett akadályoznom, hogy összedőljön a ház.

– Nekem te ne mondd meg, mi a fontos! – förmedt rá dühösen az apja. – Azt parancsoltam, hogy takarítsd fel a verem alját, és te nem tetted meg!

Seft gyomra összeszorult. Cog tényleg úgy fog viselkedni, mintha semmi hasznosat nem tett volna? Hogyan lehet ennyire ostoba?

– A keresztgerenda elkorhadt, és lecsúszott az ajtóoszlopokról. A ház az összedőlés határán volt. De készítettem új gerendát.

Cogot ez nem hatotta meg.

– Ez így nem lesz jó! Oda sem kötötted a gerendát az ajtóoszlopokhoz. Egyszerűen csak elkerülted a kemény munkát, kölyök. Követned kellett volna az utasításaimat. Most pedig gyerünk takarítani!

– Meg sem nézed, hogyan csináltam?

– Nem. Inkább megsütöm a húst, amit Folyóháton szereztem.

Seftet meglepte Folyóhát említése. Cog és a fivérei korán távozhattak a Szentélyből, hogy átmenjenek a másik faluba, elcserélni a kovaköveket. Vajon miért? Talán bajba keveredtek a verekedés miatt.

Remélte, hogy így volt.

Cog folytatta:

– És nem kapsz vacsorát, amíg a gödörben nincs tisztaság.

Ez felháborította.

– Megdolgoztam azért a húsért! Én bányásztam a kovakövet, amiért elcserélted. Most ellopnád tőlem, mint egy közönséges tolvaj?

– Nem, ha kitakarítod a gödröt. – Azzal Cog elsétált a verem mellől. Nagyobbik fiai követték.

Seft legszívesebben sírva fakadt volna, de fogta a kosarat, és leereszkedett a mászórúdként funkcionáló fatörzsön, amelynek az oldalában vájatokat alakítottak ki a kezek és lábak számára. Teleszedte szeméttel a kosarat, majd visszamászott a felszínre, és az egészet a törmelékhalomra öntötte.

Cog, Olf és Cam már a ház mellett pihentek. Tüzet raktak, Seft érezte a sülő hús illatát. Újra lement a gödörbe, és folytatta a szemétszedést.

Amikor legközelebb felmászott, ott találta Wunt, a tolakodó kovakőbányászt. Wun apró termetű, gyors mozgású és észjárású férfi volt. Éppen azt kérdezte Cogtól, hogy sikerült az útja Folyóhátra.

– Nagyon jól – felelte szűkszavúan Cog. – Mindent eladtam.

– Nagyszerű – mosolygott Wun.

– És nem megyek vissza többet a Szentélyhez. Kizárt.

– Nem is hiszem, hogy beengednének. Nagyon dühösek voltak.

Ez bosszantotta Cogot, Seft látta, hogy a szája széle megrándul. Wunt azonban nem tudta megfélemlíteni. Ő nem tartott Cogtól, és Seft ezért a tulajdonságáért kedvelte.

– Úgy látom, az a marhahús mindjárt elkészül – jegyezte meg Wun. – Az illata is jó.

– Valóban? – Cognak esze ágában sem volt megkínálni Wunt.

Seft kiöntötte a kosár tartalmát, és visszatért a gödör széléhez. Wun a mozgásra odanézett.

– Íme, minden baj forrása. Azt hittem, ma pihenőnapot tartasz, Seft.

Seft szerette volna, ha valaki elismeri a munkáját.

– Ha tudni szeretnéd, hogyan töltöttem a napom, nézd meg a keresztgerendát az ajtó felett. Leszakadt, és a ház kis híján összedőlt.

– De nem rögzítetted szíjakkal – állapította meg Wun.

– Mégis szilárdnak tűnik, nem igaz? Lökd meg erősen az ajtóoszlopot. Nézd meg, mozog-e.

Wun úgy is tett, de a keresztgerenda meg se moccant.

– Ezt hogy csináltad?

– A keresztgerenda faszegekkel van az oszlopokhoz rögzítve.

Wun elképedt.

– Ki tanította ezt neked?

– Senki. Átgondoltam magamban a problémát, és megpróbáltam előállni egy jó ötlettel.

Wun sárga szemével Seftre meredt.

– Ez igaz?

Seftet bosszantotta a másik bányász kételkedése.

– Senki más nem tudja, hogyan kell! – jelentette ki méltatlankodva. – Én találtam ki!

– Szép munka. – Wun arcán most már elismerő kifejezés ült, ami részben kárpótolta Seftet Cog elutasításáért.

Wun odafordult Coghoz.

– Biztosan nagyon örülsz.

Cog rá se nézett Wunra.

– Azt mondtam neki, takarítsa fel a gödör alját.

Wun nevetett, és hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Ez az én Cog barátom! – Elgondolkodva folytatta: – Tetszik nekem a fiad, szívesen adnék neki munkát. Elengeded hozzám?

– Inkább nem.

– Tényleg? – Wun meglepődött. – Annak alapján, ahogy bántál vele, azt gondoltam, örömmel megszabadulnál tőle.

– Ahhoz neked semmi közöd.

– Természetesen a te dolgod, Cog, de gondoskodnék róla, hogy megérje neked.

– A válaszom: nem! – közölte Cog ellentmondást nem tűrően. – És ez nem is fog változni.

– Rendben, legyen. – Wun elfogadta a döntést. – Egyébként gratulálok, Seft. – Végignézett az egész családon. – Élvezzétek a húst. A Napisten mosolyogjon rátok.

– És rád is – felelte Seft, a többiek azonban csendben maradtak.

Seft figyelte, ahogy Wun távozik.

– Mit állsz ott? – dörrent rá Cog. – Az a gödör még nem tiszta!

Seft visszatért a mászórúdhoz.

* * *

Seft még sötétedés után, csillagfénynél is dolgozott. Mire végzett, a többiek már visszavonultak, a bejáratot elfedték a szokásos fonott vesszőtáblával. Csendben megemelte, belépett, és visszatette maga mögött a helyére.

Cog, Olf és Cam már aludtak. Cog horkolt.

Seft éhes volt. Kereste a húst, de csak egy csont maradt.

Egyre gyűlt benne a harag. A kovakő balta ott volt a kezében. Keményen rámarkolt: most mindegyiket meg tudta volna ölni. Végül azonban ellazította az izmait, és letette a szerszámot.

„Talán nem vagyok az a gyilkos fajta” – gondolta, és inkább ő is aludni tért.

Kimerült volt, de az elméje nem tudott nyugodni, és nem jött álom a szemére. Wun mindent megváltoztatott. Cog elutasította a másik bányász ajánlatát, Seft azonban nem. Egy ideje már folyton azt kérdezgette magától: „Ha elszöknék, hogyan tudnék megélni?” És Wun ma megadta a választ a kérdésre.

Felcsillant a remény, de voltak buktatók is. Wun vajon engedi, hogy Seft Cog akarata ellenére is csatlakozzon hozzá? Valószínűleg igen. Wunt nem lehetett könnyen megfélemlíteni, és a jelek szerint nem tartott Cogtól. Neki is voltak fiai, akik meg tudták védeni, és más rokonai is. Minden bizonnyal szembe tudna szállni Coggal.

Vajon ki tudna surranni most anélkül, hogy felébresztené a családját? Teleették magukat és gyorsan elaludtak, a léptei pedig alig ütnének zajt. De mi van, ha valamelyik felébred? Majd azt mormolja, hogy ki kell mennie vizelni.

Az apja biztosan a nyomába ered. Bölcs lenne egy vagy két napra teljesen eltűnni. Hadd vesztegessék az idejüket a kutatással, hátha gyorsan elegük lesz belőle. Utána elindulhat Wun gödréhez.

Most, hogy a szabadság lehetősége valóssá vált, nem tudott ellenállni neki.

Elképzelte, ahogy beszámol Neennek a szökéséről. „Csak felkeltem és elindultam” – ezt fogja mondani neki.

„Nincs több álmodozás. Most megteszem” – gondolta, és felállt.

Olf felmordult, átfordult a másik oldalára, és abbahagyta a horkolást. Seft olyan mozdulatlanul állt, mint egy fatörzs. Olf szeme nem nyílt ki. Hamarosan már újra horkolt.

Seft a bejárathoz lépett, és a fonott kapura tette a kezét.

– Mit művelsz? – Az apja hangja.

Seft megfordult, ránézett. Cog félig még aludt, de a szeme nyitva volt.

Támadt egy ötlete, dühösen válaszolt:

– Hol a vacsorám?

– Mind elfogyott. – Cog lehunyta a szemét, és befordult a fal felé.

Seft halkan kiemelte a kaput, kilépett, és visszatette a vesszőtáblát. Készen állt arra is, hogy szükség esetén futásnak eredjen.

Több szó nem hangzott el.

Eltávolodott a háztól. Az éjszaka enyhe volt, a hold világított. Észak felé indult. Amikor már biztosan nem hallhatták a lépteit a házból, megfordult és visszanézett.

Minden csendes volt.

– Minden jót, nyomorult disznók – suttogta.

Aztán futásnak eredt.

* * *

Északnak tartott. Maga mögött hagyta a síkságot, behatolt a dombvidékre, és nem állt meg, nem kockáztatott.

Gyakran járt errefelé, felfedezte a területet. Apja tizenkét nap munka után mindig adott két pihenőnapot, és Seft ilyenkor szeretett minél jobban eltávolodni a családjától, szabadon vándorolni. Most az egyik ilyen felderítőútján megtalált völgyhöz érkezett. Megmaradt az emlékezetében, mert látott itt egy bölényt, egy óriási ökörhöz hasonló állatot, széles, hegyes szarvakkal. Ritka állatnak számított, sem előtte, sem azóta nem találkozott ilyennel. Nagyon megijedt, és felmászott egy fára, amíg az állat elhaladt alatta.

Remélve, hogy a bestia nincs a közelben, lefeküdt a földre. Még hallotta egy bagoly huhogását, aztán álomba merült.

Hajnalban ébredt. Ismerős volt a hely. A fák között birkák legelésztek. Körülnézve több száz lapos követ látott a földön, mintha az istenek szórták volna szét őket. Némelyik hatalmas volt, olyan hosszú, mint négy felnőtt ember lábujjtól fejtetőig. Ő magában Kővölgynek hívta a helyet. Valahol a közelben élt egy pásztor, közel s távol az egyetlen ember a környéken.

Evett néhány vadmálnát, majd visszatért egy délre fekvő dombra, ahonnan még látni lehetett a gödröt és a házat a távolban. Beállt egy fa alá, amelyiknek az árnyéka elfedte őt, és figyelte, ahogy a családja felkel és nekiáll reggelizni. Egy idő után elindultak nyugat felé, minden bizonnyal Wun gödréhez.

Seft ott maradt a leshelyén egész nap, amíg újra meg nem pillantotta Cogot, Olfot és Camot. Görnyedten lépdeltek, elfáradtak a hosszú meneteléstől és a csalódottságtól. Megtalálták Wun gödrét, és Seft nem volt ott.

Úgy döntött, ma éjjel is a Kővölgyben alszik. Talán a pásztor ad neki valami ennivalót.

Reggel pedig elmegy Wunhoz.

4

A földművesfeleségeknek és gyerekeknek két napjukba került hazaérni a nyárközepi szertartás után. Át kellett vágniuk a síkságon, keletről nyugat felé. Egy egészséges felnőtt ezt az utat egy nap alatt meg tudta tenni, a gyerekeknek azonban tovább tartott, és a gyerekeket cipelő felnőtteknek is. Azonban a nyári időben ez kellemes séta volt, és a hasonló korú barátnője, Mo mellett lépdelő Pia is jól érezte magát. Unokatestvére, Stam hisztizni kezdett, és nem volt hajlandó gyalogolni, ezért az anyjának, Katchnak egész úton vinnie kellett.

Több pásztorfalun is áthaladtak. A legtöbb a síkság szélén épült, a három fő folyó – a Keleti, az Északi és a Déli Folyó – közelében, de akadt néhány a síkság belsejében is, mindig egy forrás vagy patak mellett. Ezek mindössze két-három házból álltak, és rendszerint egy család élt bennük. Pia anyja, Yana elmagyarázta, hogy a pásztoroknak folyamatosan szemmel kell tartaniuk a jószágaikat, nehogy bajba keveredjenek vagy elkószáljanak; Pia ezután már észrevette, hogy az állatok mellett mindig volt két vagy három ember – férfiak, nők, gyerekek, akik őrködtek.

Pia és Mo féltek az állatoktól, és inkább a felnőttek közelében maradtak.

Pia mesélt Mónak Hanról, a fiú anyjáról és nővéreiről.

– Jó volt vele játszani, és hagyta, hogy megsimogassam a kutyáját.

– Akkor most már a barátnője vagy?

– Dehogy. Azt mondja, az egy buta, felnőtt dolog.

Han anyja kedvesen meginvitálta Hant és Stamet vacsorára. Pia meglepetten fedezte fel, hogy nincs férfi a házban, ami a földműves népeknél elképzelhetetlen volt. Náluk minden nő egy férfihoz tartozott.

Amikor közelebb értek a földművesek földjéhez, úgy döntött, megkérdi erről az anyját.

– A pásztorcsaládok miért különböznek annyira a mieinktől?

– Hogy érted? – kérdezte Yana.

– Amikor ételt készítenek, megosztják mindenkivel, aki arra jár. Mi ezt nem tesszük.

– Azért, mert a pásztoroknak nincsenek saját állataik. Mivel a Nagy Síkságon olyan sok szarvasmarha kóborol, lehetetlen lenne megjegyezni, melyik tehén kié. A jószágok a teljes közösség tulajdonát képezik, és mindenki részesülhet abból, ami éppen fő. A mi rendszerünk nem ilyen. Nálunk minden férfinak saját földje van, amit ő, az asszonya és a gyermekei művelnek, senki más. Miért osztanánk meg a terményeinket olyanokkal, akik nem segítettek a termesztésben?

– Han anyja mellett nincs férfi.

– Ez nálunk nem lehetséges. Mi úgy gondoljuk, minden nő egy férfihoz tartozik, vagy az apjához, vagy a társához.

– Han apja meghalt.

– Ha az anyja földműves asszony lenne, egy éven belül másik férfit kellene választania. Nálunk ez a szabály.

Volt benne logika, de Pia úgy látta, Han anyja boldog életet él férfi nélkül is.

Feltett egy másik kérdést.

– A pásztor férfiak furcsán beszélnek a nőkkel. Nem úgy, ahogy apa veled.

– Mi úgy gondoljuk, valakinek irányítania kell, és nálunk a férfi mondja meg a nőnek, mit tegyen.

Pia egy ideig gondolkozott rajta, majd megkérdezte:

– Miért?

Yana elfordította a fejét, és Pia azt gondolta, talán ez is valami olyasmi, amit egy gyereknek nem szabadna elmondani. De az anyja rövid hallgatás után válaszolt:

– A férfiak erősek.

– De ha egy nő okos, akkor neki kellene megmondania az erős férfinak, mit tegyen.

Yana nevetett.

– Lehet, de ezt inkább ne mondd a férfiak előtt, mert dühösek lesznek.

Pia ez alapján azt gyanította, hogy az anyja nem teljesen fogadja el a földműves népek szabályait.

Saját területükhöz közeledve áthaladtak két erdős rész között. Pia tudta, hogy ezeket Keleti Erdő és Nyugati Erdő néven ismerik, a köztük lévő átjárót pedig Mezsgyének hívják. Most észrevette, hogy a Mezsgye nem úgy néz ki, mint amikor elindultak a szertartásra. Akkor még mindent fű borított. A földet mostanra feltúrták, előkészítették a vetésre. Vajon miért?

Anyja megtorpant, és csak bámult. Egy idő után megszólalt:

– Tehát erre készültek.

– Kik?

– A férfiak. Amíg mi távol voltunk.

Pia emlékezett rá, hogy Ani érdeklődött, miért nem jöttek el a férfi földművesek a szertartásra. Akkor nem nagyon gondolkodott ezen. Ani mintegy mellékesen tette fel a kérdést.

Yana dühösen, félig magának mondta:

– Addig akarták megtenni, amíg mi a nyárközepi szertartáson vagyunk… hogy ne próbáljuk lebeszélni őket róla.

– Mit tett apa?

– Felszántotta a Mezsgyét. Valószínűleg a többi férfival közösen csinálták. Azt tették, amit Troon parancsolt, akár tetszett nekik, akár nem.

Úgy mondta ezt, mintha valami nagy problémáról lenne szó. Pia nem értette, miért. A földművesek felszántották a földet, hogy elvessék a magokat: ebben nem volt semmi meglepő.

– Miért vagy mérges? – kérdezte az anyját.

– Mert a Mezsgye a pásztorok legeltetője volt, és nagyon dühösek lesznek ránk, hogy szántófölddé tettük.

Pia ezen elgondolkodott.

– Ez olyan, mint amikor Stam elveszi a labdámat, és elfut vele.

– Pontosan.

– De én utánafutok, elgáncsolom és visszaveszem tőle, ő pedig sír.

– Igen – bólintott Yana. – Pontosan ettől félek én is.

Yana egyik barátja, egy széles vállú, Reen nevű nő megszólalt:

– Éjjel-nappal dolgozniuk kellett, hogy ilyen gyorsan feltúrják az egész Mezsgyét. A férfiak ravaszak. Sosem lehet tudni, miben mesterkednek.

– Az én Alnóm nem lett volna benne semmiféle hasonló ostobaságban, ha nincs rákényszerítve – felelte Yana. – Csak reménykedni tudok, hogy nem kerül sor összetűzésre a pásztorokkal.

Néhányan egyetértően mormoltak.

– Nem látom, hogyan kerülhetnénk el – jelentette ki komoran Reen.

Pia látta, hogy két alak közeledik feléjük a Mezsgyén. Ahogy közelebb értek, felismerte őket. Az egyik Troon volt, a földművesek vezetője, akit Nagy Embernek is hívtak. Pia ezt viccesnek tartotta, mert a férfi meglehetősen kis termetű volt – igaz, ezt parancsoló kiabálásával próbálta ellensúlyozni. A másik pedig a csatlósa, Shen.

Troon Stam apja volt, a kisfiú izgatottan rohant oda hozzá. Troon megsimogatta a fiú fejét, és biccentett Stam anyjának, Katchnak. Pia félénk nőnek tartotta Katchot – talán mert az embere annyira uralkodó típus volt.

Stam anyja Pia apjának volt a testvére, így Stam és Pia unokatestvérek voltak. A lány csak nemrég tudta meg, mit jelent valójában az „unokatestvér”.

A legtöbben tartottak Troontól, de Yana nem.

– Mi a jó eget műveltél? – támadt neki a férfinak.

A többi nő közelebb húzódott, hogy hallják a beszélgetést. Yana dühösen, előretolt állal szállt szembe Troonnal. A többiek ezt nem merték volna megtenni, de örültek, hogy valaki kiáll a nevükben.

Troon láthatóan megsértődött a hangnemtől, de csak annyit felelt:

– Még több szántóföldet hoztam létre. Szükségünk van rá. – Végignézett a nőkön. – Folyamatosan szültök, minden évben több szájat kell etetni.

Yanát nem elégítette ki a válasz.

– Ez a föld a pásztorok legelője volt, és itt jutottak el a folyóhoz az erdőn keresztül. Dühösek lesznek.

– Azon én nem tudok segíteni. Mint mondtam, szükségünk van az újabb földre.

– Meggondolatlanul cselekedtél. A pásztorok ezt nem fogják annyiban hagyni.

Pia látta, hogy a nőket megdöbbentette Yana bátor kiállása.

– Ezt bízd rám – mondta Troon meglepően védekező hangon, mintha Yana lenne a vezető, és őt dorgálták volna meg. – Nem kell aggódnod.

– Dehogynem, és neked is aggódnod kellene, ha emiatt háború tör ki. Minden földművesre legalább tíz pásztor jut. Egyszerűen elsöpörnek minket.

– Még soha nem támadtak meg minket. A pásztorokat az asszonyaik irányítják. Gyávák.

– Nagyon remélem, hogy igazad van – mondta Yana.

* * *

Ani sokat töprengett rajta, miben mesterkednek a nyárközepi szertartástól távol maradó földművesek, és most már tudta.

A sürgős üzeneteket gyakran sebesfutárok hozták-vitték, fiatal férfiak és nők, akik alig fél nap alatt át tudták szelni a síkságot. Két nappal a nyárközepi szertartás után sebesfutár érkezett Folyóvölgybe, a nyugati állattartóktól hozott üzenetet. A földművesek birtokba vettek egy nagy legelőterületet, és felszántották a földet, hogy magokat vessenek bele.

Ez agresszív lépés volt a részükről. Ani szerint amiatt szánták el magukat rá, mert az életük bizonytalan volt: egyetlen rossz időjárású év könnyen elpusztíthatta őket, míg a csordák akár két vagy három aszályos nyarat is túlélhettek. És a fiatal földműves nők egy-két nyárközepenként kövér gyermekeket szültek, valószínűleg a gabonában és sajtban gazdag étrend miatt. Az állattartók asszonyai főként húst és vadon termett növényeket fogyasztottak, ezért karcsúbbak voltak és kevesebbet szültek, körülbelül minden négy nyárközépben egyszer.

A bölcsek összegyűltek Folyóvölgyben, a fatörzsek körénél, hogy tanácskozzanak a hírekről. Ám hamar rájöttek, hogy mielőtt döntést hoznának, saját szemükkel kell látniuk, mit műveltek a földművesek. Ezért megegyeztek abban, hogy másnap küldöttséget menesztenek a Mezsgyéhez. Keffet, Anit és Scaggát, a három legaktívabb bölcset választották ki a feladatra.

Hosszú gyaloglás volt, de Ani élvezte a vadvirágok élénk színeit, a füves messzeséget és a határtalan, kék eget. Mivel egy nagyobb faluban élt a folyó mellett, hajlamos volt elfeledkezni a Nagy Síkság fenségességéről. Szerencsésnek mondhatta magát, hogy ide született.

A Nagy Síkság népeinek ősei földdel fedett sírokba temették a halottaikat. Ezek a kis dombok vagy sírhalmok ott voltak mindenhol, de leginkább a Szentély környékén. Ahogy Ani elhaladt mellettük, azon töprengett, miért volt fontos ez a szokás, és hogyan halt ki.