Vigvári András

Zártkert-
Magyarország

Átmeneti terek
a nagyvárosok peremén
– részlet –

A megjelenést támogatta a Politikatörténeti Alapítvány és a Közgazdaság- és Regionális Tudományi Kutatóközpont

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

© Vigvári András
Első kiadás, 2023

A fedélen Horváth Gideon fotója (2023)

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 529 6

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Bevezetés

Kert-Magyarországtól Zártkert-Magyarországig

Átmeneti terek a nagyvárosok peremén

A kutatás perspektívája és a könyv felépítése

Átmeneti terek a nagyvárosok peremén

Az átmeneti tér fogalma

Az átmeneti terek regionális mintázatai

A centrumtérségek nagyvárosai és az átmeneti terek

A félperifériák nagyvárosai és az átmeneti terek

Az átmeneti terek lokális léptéke: a lakhatás informalizálódása

A lakhatás informalizálódásának strukturális háttere

A háztartási erőforrások szerepe a lakhatásban

Átmeneti terek, átmeneti társadalmak?

Egy félperifériás átmeneti tér: a kelemenszegi Kertek

Az átmeneti terek újratermelődése Budapest peremén

Budapest világvárossá válása és az állandósult lakáshiány

Az átmeneti terek újratermelődése Budapest vonzáskörzetében

Szántóföldből lakóövezet: a századforduló átmeneti terei

Téeszek és gyárak árnyékában: a szocialista korszak átmeneti terei

A benépesült zártkertek: a rendszerváltás utáni időszak átmeneti terei

Az átmeneti tér megszületése: a kelemenszegi Kertek

Világváros határában: az agglomeráció peremvidéke

Kelemenszeg: egy átlagos kisváros az agglomeráció peremén

A kisváros határában: a benépesült Kertek

Az átmeneti tér előzménye: a Kertek kialakulása

Az átmeneti tér megszületése: a Kertek funkcióváltása és benépesülése

Az átmeneti tér benépesülése

Budapest és vidék között: a benépesülés térbeli dimenziói

A vidéki perifériákról érkezők lakásmobilitási pályái

Az agglomeráció belső gyűrűjéből érkezők lakásmobilitási pályái

A Budapestről érkezők lakásmobilitási pályái

A lakhatásiválság-hullámok lecsapódása: a benépesülés időbelisége

Az első beköltözési hullám: a rendszerváltás vesztes generációja

A második beköltözési hullám: a lakhatás áruvá válása és a 2008-as válság

A harmadik beköltözési hullám: az elszálló lakásárak kiszorító hatása

Az átmeneti tér fenntartása

Az átmeneti tér szabályozási környezete

Az átmeneti tér kormányzása

Küzdelmek az átmeneti tér elismeréséért: a lakcímkérdés

Az átmeneti tér konszolidációja

Az átmeneti tér mindennapjai

Az átmeneti tér magára hagyatottsága

Az átmeneti tér sorsközösségisége

Otthonteremtés és társadalmi újratermelés az átmeneti térben

A ház és a ház körüli gazdaság

A lakhatás megteremtése és az önerős házépítés

Az önerős házépítés és a háztartások erőforrás-áramoltató stratégiái

Az önerős házépítés és az önellátás eszménye

A háztartások közötti tartós együttműködési formák

A rokonok közötti kaláka

A Kertekben jelen lévő szomszédsági koalíciók

A szabadság földje?

Jegyzetek

Irodalomjegyzék

Képek jegyzéke

Bevezetés

Fiatalember, írja le, hogy ez itt olyan szép, mint a Hűvösvölgy. És hogy hatalmas az összetartás, az emberek figyelnek egymásra, nem úgy, mint Budapesten. Mert nagyon sokan jönnek ám ide ki lakni Budapestről, mert Pest már nem olyan, mint régen… Olyan, mint egy börtön. Itt pedig szabadság van. Ha elfogy az ember pénze, maximum lekapcsolják az áramról, de a házát nem tudják elvinni – beszélgetésünk végén, a kapujában állva így fogalmazott Erzsébet, a kelemenszegi zártkert – az itteniek csak úgy hívják, „Kertek” – egyik nyugdíjas lakója.

A hosszúra nyúlt búcsúzkodás közben folyamatosan járnak az autók a hepehupás földúton. A munkából hazafele igyekvő sofőrök biccentenek, útjukat lassan elülő por jelzi. A természetközeli és kissé elhagyatott táj, valamint a keskeny, göröngyös úttest ellenére hétköznap délutánonként szinte városi forgalmat bonyolítanak a Kertek egykori mezőgazdasági útjai. Az autók egy része rutinos szlalomozással kerülgeti a gödröket, mások, megelégelve a lassú haladást, a szemközti ugar szélén új utat törtek maguknak, ott közlekednek.

Az út egyik oldalán szántóföld, ami egészen a fasorig ér, azon túl már a város. Az út másik oldalán keskeny telkek váltják egymást, amelyeket egykor szőlősorokban mértek ki. Némelyik parcella ma már inkább erdőre hasonlít, a korábban ültetett szabályos szőlősorok alig ismerhetők fel, és a hétvégi tartózkodásra épült kis házak is sokszor elvesznek az egykori kertek helyét fokozatosan eluraló bozótos között. A természet által visszahódított háztáji és nyaralótelkeket azonban mind gyakrabban szakítják meg falusi és kertvárosias utcákra jellemző porták: a saját erőből, apránként bővített és átépített házak, a gyékénnyel letakart drótkerítések, az udvarokban széthagyott gyerekjátékok, tüzelőnek való és egyéb építési anyagok – de leginkább a mindenhol ugató kutyák jelzik, hogy sokan nap mint nap ide jönnek haza.

•

Noha a fenti pillanatfelvételek az általam kutatott Budapest környéki kisváros, Kelemenszeg1 zártkertjében készültek, hasonló képeket az ország számos pontján rögzíthetünk. Az államszocialista időszakban a települések külterületein kialakított zártkertek eredetileg mezőgazdasági területként szolgáltak, ahol a háztartások keresetkiegészítés gyanánt kertműveléssel, szőlő- és gyümölcstermesztéssel foglalkoztak. Az 1970-es évektől kezdve azonban a zártkertek – a mezőgazdasági termelésben betöltött szerepükön túl – a szabadidő eltöltésének tereivé is váltak, miután egyre több városlakó vásárolt parcellát, és épített hétvégi és nyári tartózkodásra alkalmas bungalókat a területen (Hegedüs–Manchin 1986). A rendszerváltást követő gazdasági és társadalmi változások eredményeként a zártkertek azonban erőteljes funkcióváltáson estek át, ami a mezőgazdasági és szabadidős szerep visszaszorulásához, illetve az állandó lakófunkció megerősödéséhez vezetett. A megüresedett és funkció nélkül maradt zártkerti ingatlanok az 1990-es évek közepétől kezdve így egyre több háztartás számára jelentettek megfizethető lakhatási alternatívát a fokozódó és egyre szélesebb társadalmi csoportokat érintő megélhetési és lakhatási válság közepette (Cros Kárpáti–Gubicza–Ónódi 2004).

A külterületi zártkertek benépesülése nem előzmény nélküli jelenség a magyarországi települések életében, ugyanis a városszéli kertek – mezőgazdasági termelésben betöltött jelentőségükön túl – történetileg is meghatározó szerepet játszottak a városokban és a környékükön összpontosuló lakáshiány kezelésében. Ahogy Beluszky Pál kertségekről szóló történeti-morfológiai elemzésében írja, „a kertségekben való letelepedés olcsósága és a rusztikusabb környezet (valamint a városoktól való néha jelentős fizikai, s ebből is következően társadalmi távolság) tette sajátos, igen szembeötlően elhatárolható szegregátummá az alföldi települések – újabban benépesülő – kertségeit. A kertségek a pénztelen város felé igyekvők vagy onnan kiszorulók, a falu és a város társadalmi-életmódbeli határán levők lakóhelyévé váltak; a napszámosoknak, zselléreknek, alkalmi munkásoknak, a város szegényeinek, a »pénztelen pályakezdőknek« a gyülekezőhelyévé lett” (Beluszky 1982: 326.).

A városok környékén található külterületi zártkertek folyamatos benépesülése és lakhatást szolgáló hasznosítása mára ismét országos jelenséggé vált, amely a rendszerváltás utáni időszak egyik legfigyelemreméltóbb – és mind ez idáig kevéssé kutatott – térbeli-társadalmi jelenségének számít a magyarországi települések életében. A Habitat for Humanity Magyarország 2018-ban készült éves lakhatási jelentése a zártkertekbe kiköltözést az egyik legjelentősebb, számokban is mérhető térbeli kiszorulási formának tekinti. A jelentés a KSH népszámlálási adataira támaszkodva kimutatja, hogy a külterületi zártkertekben élők száma 2001 és 2011 között országos szinten is megduplázódott: míg 2001-ben csupán 42,2 ezren éltek e területeken, addig ez a szám 2011-re 89,5 ezer főre emelkedett (Czirfusz–Pósfai I.–Pósfai Zs. 2018). Noha országos, reprezentatív kutatás a külterületi zártkertek benépesüléséről azóta sem született, a térbeli és lakásmobilitási folyamatokat vizsgáló lokális kutatások a kiköltözők emelkedő számáról tudósítanak (Bajmócy–Makra–Tóth 2018; Hegedüs–Horváth 2019; Mező 2013; Pócsi 2009; Vasárus 2016, 2022).

Könyvemben nem vállalkozom a magyarországi zártkertek átalakulásának és funkcióváltásának átfogó elemzésére; egy Budapest környéki kisváros, Kelemenszeg zártkertjében végzett többéves etnográfiai kutatás eredményein keresztül igyekszem feltárni azokat a strukturális folyamatokat, amelyek következtében az általam vizsgált tér a rendszerváltást követő évtizedek során fokozatosan benépesült. Kutatómunkám kezdetén elsősorban arra voltam kíváncsi, hogy az általam vizsgált zártkert milyen szerepet tölthet be az egyre inkább megfizethetetlenné váló budapesti lakásviszonyok árnyékában, miképpen birkózik meg a helyi állam a tér spontán és gyors átalakulásával, illetve a zártkertben élők hogyan küzdenek meg a mindennapokban a tér átmenetiségéből adódó kihívásokkal. Kutatásom előrehaladtával azonban, ahogy egyre több időt töltöttem a terepen, a fenti kérdéseken túl egyre inkább az a kérdés foglalkoztatott, hogy a zártkert – marginális helyzete, alulszabályozottsága és infrastrukturális elmaradottsága ellenére – miért jelent vonzó lakhatási alternatívát az ideköltözők számára, és milyen tényezők járulnak hozzá ahhoz, hogy a zártkertre az ideköltözők döntő többsége biztonságos és szabad térként tekint.

Könyvemben az általam kutatott zártkert benépesülését egyrészt a nagyvárosi lakhatási válság következményeként értékelem, amelynek során egyre szélesebb társadalmi csoportok kénytelenek lakhatásukat a városközpontoktól távoli, alacsony infrastruktúrával rendelkező, rossz minőségű otthonokban megoldani (Aalbers–Christophers 2014; Sassen 1991; N. Smith 2002; Wacquant 2008a). A zártkert benépesülésére másrészt a rendszerváltást követő lakhatási és lakáspiaci folyamatokra adott válaszként, egyfajta „ellenmozgásként” is tekintek, amelynek során a háztartások belső és külső erőforrásaik aktivizálásával a kiköltözés révén igyekeznek az őket kedvezőtlenül érintő strukturális folyamatok hatásait tompítani, és lakhatásukat valamint társadalmi újratermelésüket saját erőforrásaik és eszközeik segítségével megoldani (Gregory 2009; Hann–Gudeman 2015; Narotzky–Besnier 2014; Polányi 1997).

Talán sikerült a felütésben érzékeltetni, hogy a kelemenszegi zártkert egyszerre hordozza a térbeli-társadalmi kirekesztésből, valamint az intézményi és infrastrukturális megfosztottságból fakadó kockázatokat, és sűríti magába a térhez fűződő pozitív érzéseket és azokat a társadalmi gyakorlatokat, amelyek miatt a zártkertet az ott élők többsége – átmeneti és marginális helyzete ellenére – élhető és szerethető lakóhelynek tekinti. Kutatási tapasztalataim azt mutatják, hogy a zártkert átmenetiségéből fakadó adottságok egyszerre hordozzák magukban a társadalmi kirekesztés kockázatát, és értékelik fel azokat a háztartások szintjén felhalmozott erőforrásokat, stratégiákat és együttműködési formákat, amelyek hozzájárulnak ahhoz, hogy a zártkertbe beköltözők biztonságos és szabad térként tekintsenek lakóhelyükre. Könyvem – kutatásom kiinduló kérdései mellett – e kettősséget, a megfosztottság és kirekesztés (struktúra), valamint a háztartások mozgásteréből fakadó lehetőségek (ágencia) kettősségét kívánja megragadni, illetve azt a kérdést megválaszolni, hogy térbeli-társadalmi hátrányai ellenére miért vált közkedvelt és szeretett lakóhellyé a beköltöző háztartások számára a zártkert.

Kert-Magyarországtól Zártkert-Magyarországig

A kerthez mint (élet)térhez kapcsolt materiális és szimbolikus kép a magyar történeti fejlődés különböző válsághelyzeteiben visszatérő elemként mint kiútkeresési alternatíva jelent meg a hazai társadalomtudományos gondolkodásban (Vigvári–Gerőcs 2017). A két világháború között virágkorát élő népi mozgalom egyik legmeghatározóbb gondolkodója, Németh László a kertet egy önellátáson alapuló gazdasági, társadalmi és politikai alapegységnek tekintette, koncepciójára pedig Kert-Magyarországként hivatkozott (Németh 1940). Az író által elképzelt, önellátásra és önigazgatásra épülő Kert-Magyarország modellje nem egyszerűen földet, lakóhelyet és biztos megélhetést kínált a korszak egyik legsérülékenyebb csoportjának számító föld nélküli és szegényparasztságnak, hanem az autarkián alapuló berendezkedéssel egyfajta harmadik utas fejlődési alternatívát is kínált a nyugati tőkés, illetve keleti kommunista fejlődési úttal szemben (Vigvári 2011).

Habár a második világháború pusztításai, később pedig a szovjet mintát követő politikai berendezkedés kiépülése hamar elsodorta Németh László Kert-Magyarország-vízióját, az 1960-as évek végétől kiparcellázott zártkertek a Kádár korszak során fokozatosan az egyik legfontosabb élettérré váltak.2 A települések határában kialakított, nagyüzemi mezőgazdasági művelésből kivont és magántulajdonosi kézbe adott zártkertek3 – a Kert-Magyarország-ideához hasonlóan – az államszocialista keretek között az önfenntartás, a felhalmozás és az autonómia fontos színterei lettek (Hegedüs–Manchin 1986; Pócsi 2009; Vasárus 2019). A zártkertek egyrészt a második gazdasághoz kapcsolódó háztáji gazdálkodásnak és a háztartási keretek között végzett keresetkiegészítő tevékenységeknek adtak helyet, ahol a családok önfenntartó – és sok esetben kisárutermelő – mezőgazdasági tevékenységet folytattak, amelynek segítségével kompenzálni tudták a bérmunkából származó – és folyamatosan csökkenő – reáljövedelmeiket (Cros Kárpáti–Gubicza–Ónodi 2004; Pócsi 2009).4 A zártkertek másrészt a városi lakások és a vidéki földterületek államosítását és kollektivizálását követően a magántulajdon megszerzésének fontos eszközeiként szolgáltak: lehetővé tették, hogy a háztartások ingatlanvagyonhoz és földterülethez jussanak (Csordás 1992; Hegedüs–Manchin 1986; Pócsi 2009).5

Az 1970-es évektől kedve a zártkertek száma, kiterjedtsége és a tulajdonosok száma is fokozatosan emelkedett,6 azonban a létrejövő zártkertes övezetek erős térbeli-társadalmi polarizációt mutattak, ami a területhasználatban és a tulajdonosi háttér társadalmi rétegződésében mutatkozott meg a leginkább. Míg a turisztikai szempontból frekventált régiókban (folyó- és tópartok, hegyvidékek, történeti borvidékek) a nagyvárosi háttérrel bíró szellemi foglalkozásúak vásároltak zártkerti ingatlant, addig az idegenforgalmi szempontból kevéssé értékes területeken elsősorban a paraszti felmenőkkel rendelkező, fizikai munkát végző, elsőgenerációs városi munkások (Cros Kárpáti–Gubicza–Ónodi 2004). A zártkertek kizárólagos mezőgazdasági funkciója azonban fokozatosan mindenhol háttérbe szorult, és a családok számára a zártkert – vagy ahogyan a legtöbben hívták, a „telek” – egyre inkább a hétvégi és nyári szabadidő-eltöltés, pihenés és üdülés tereivé váltak.

A zártkertek szabadidő-eltöltésben és rekreációban betöltött szerepének felértékelődésével egyre több család fogott bele hétvégi és nyári tartózkodásra alkalmas hétvégi ház építésébe, ami a lakófunkció részleges megjelenését eredményezte (Csordás 1992; Hegedüs–Manchin, 1986). A zártkertekben megindult magánerős hétvégiház-építkezések legtöbbször spontán módon zajlottak, szabályozásuk kiesett a hatóságok látóköréből, így e területeken az elsősorban kisvárosokban és falvakban zajló, önerős családiház-építkezések mellett a szocialista korszak egyik legjelentősebb magánerős építkezéshulláma indult meg (Hegedüs–Manchin 1986; Vasárus 2019). Noha a korszakban az életvitelszerű tartózkodás a zártkertekben tiltott volt, a hétvégi ott-tartózkodást szolgáló üdülőépítkezések következtében megjelenő részleges lakófunkciót a szakirodalom a szocialista szuburbanizáció egyik sajátos, alulról jövő formájaként tartja számon (Dövényi–Kovács 1999; Stanilov–Sýkora 2014).

A hétvégi ott-tartózkodásra önerőből felhúzott építmények jogi és építésügyi szabályozása komoly kihívást jelentett a hatóságok számára is. Az 18/1968. MÉM-ÉVM (Mezőgazdasági és Élelmezésügyi Minisztérium, illetve Építésügyi és Városfejlesztési Minisztérium) zártkerti rendelet „a mezőgazdasági területeken lehetővé tette hétvégi házak és »szerszámkamrák« (30 illetve 12 négyzetméter) építését” (Hegedüs–Manchin 1986: 255.), a spontán építkezések elszaporodása miatt azonban az építésügyi törvényeken többször is módosítottak (Cros Kárpáti–Gubicza–Ónodi 2004).7 A zűrzavaros, gyakran változó jogszabályi keretek kedveztek az önerős és informális építkezések terjedésének, ami építészeti és településtervezési szempontból is rendkívül sajátos – funkciójában rurális és urbánus jegyeket is magán viselő – tértípust hozott létre (Hegedüs–Manchin 1986).

A rendszerváltást követő gazdasági és társadalmi változások következtében a zártkertek is erőteljes funkcióváltáson mentek keresztül, ami a korábbi mezőgazdasági és rekreációs szerep visszaszorulásához, illetve az állandó lakófunkció erősödéséhez vezetett (Pócsi 2009, Vasárus 2019). A háztáji gazdálkodáshoz kapcsolódó kertművelés fokozatos eltűnése a növekvő művelési költségekkel magyarázható, míg az üdülőfunkció háttérbe szorulása a rendszerváltás utáni elszegényedéssel, illetve a háztartások szabadidő-eltöltési szokásainak megváltozásával hozható összefüggésbe (Cros Kárpáti–Gubicza–Ónodi 2004). A fenti folyamatok következtében a városoktól távol eső, értéktelenebb zártkertek gyakran parlagon maradtak, míg a városokhoz közel eső kerteket a rendszerváltás után egyre inkább állandó lakhatásra kezdték használni (Bajmócy–Makra–Tóth 2018; Kovács 1999; Kristóf 2005; Pócsi 2009; Váradi 1997; Vasárus 2016, 2022).

A központi és helyi állami szabályozás azonban csak korlátozottan tudja követni a területeken zajló térbeli-társadalmi folyamatokat; a zártkertekben meglehetősen spontán, a hatóságok által nehezen kontrollálható térbeli-társadalmi modellek érvényesülnek. A benépesülő zártkertek egyrészt a szabályozási környezet szürke zónájában helyezkednek el: lakcímnyilvántartási szempontból lakóhelynek számítanak, azonban a helyi szinten szabályozott építésjogi és településrendezési szabályok a legtöbbször továbbra is mezőgazdasági területként kezelik őket. A zártkertek másrészt a települések külterületein, nehezen megközelíthető helyeken fekszenek: rossz úthálózattal rendelkeznek, infrastrukturális ellátottságuk hiányos, és sokszor a lakhatáshoz elengedhetetlen közszolgáltatások (ivóvíz-, gáz- és csatornahálózat, közvilágítás, szemétszállítás) sem állnak a beköltöző háztartások rendelkezésére.

A benépesült zártkertek hiányos infrastrukturális ellátottságuk, bizonytalan szabályozási helyzetük és térbeli-társadalmi peremhelyzetük folytán egyfelől a térbeli-társadalmi marginalizációs folyamatok és a városból való kiszorulás tipikus példájának tekinthetők, amelynek során a háztartások a formális városi lakáskörülményektől lényegesen rosszabb feltételek között kénytelenek kielégíteni lakhatási szükségleteiket. A zártkertek megfizethetőségükből (az alacsonyabb ingatlanárak és lakásfenntartási költségek megkönnyítik a saját tulajdonú ingatlanhoz jutást) és relatíve kedvező elhelyezkedésükből (a nagyvárosok közelségéből) adódóan mégis vonzó lakásmobilitási célpontok a nagyvárosok közelében megkapaszkodó háztartások számára. Kutatási eredményeim tehát azt mutatják, hogy a városok peremein benépesülő zártkertek egyfajta átmeneti térként szolgálnak a nagyvárosból kiszoruló, illetve a nagyváros felé igyekvő háztartások számára.

Átmeneti terek a nagyvárosok peremén

A hazai külterületi zártkertek benépesülése nem példa nélküli jelenség nemzetközi összehasonlításban, sőt szervesen illeszkedik a világ nagyvárosi térségeit egyre inkább meghatározó térbeli és lakhatási folyamatokhoz. A lakhatás szűkösségéből eredő peremhelyzetek a modern városok születése óta jelen vannak a gazdaságilag prosperáló, erős népességvonzó képességgel rendelkező nagyvárosi térségekben, ami visszatérő kutatási témát jelent a városkutatók számára (Burgess 1973; Engels 1980; Hart 1973). Az utóbbi évtizedek lakhatási és térbeli folyamatai (az emelkedő lakás- és bérleti díjak, a belvárosok dzsentrifikációja és a kiszorulás, valamint a lakhatásban betöltött állami szerepvállalás átalakulása és a piaci viszonyok térnyerése) azonban a lakhatási peremhelyzetek térnyerését hozták (Aalbers–Christophers 2014; Rolnik 2013).

A peremhelyzetbe kerülő csoportok számának növekedése egyrészt a lakásviszonyok térbeli-társadalmi periferizálódásában mutatkozik meg, ami ahhoz vezet, hogy a nagyvárosi térségekben megnövekszik a városperemek lakhatásban betöltött szerepe. A kutatások arról számolnak be, hogy a nagyvárosi lakáshiány és a magas lakhatási költségek miatt egyre több háztartás csak a városi övezetek peremein talál megfizethető lakhatási feltételeket (Aalbers–Christophers 2014; Davis 2013; Roy 2011; Wacquant 2008); egyre szélesebb társadalmi csoportok kénytelenek feladni lakhatásukat a városban és attól távolabb eső periferikus terekben megoldani. A kritikai városkutatások a városperemek lakhatásban betöltött növekvő szerepét a dzsentrifikációs és kommodifikációs folyamatok következményeként értelmezik, illetve kiszorulásként városi terekből, lásd a displacement fogalmát (Slater 2009; Smith 2002; Wacquant 2008). A városperemek szerepét a lakhatásban mások a szuburbanizációs folyamatok térnyeréseként értelmezik (Harris 2010; Hochstenbach–Musterd, 2018; Keil 2018). Robert Keil Suburban planet című monográfiájában amellett érvel, hogy a városi lakosság növekedéséből adódó társadalmi konfliktusok és súrlódások leginkább a városi térségek határvidékein csapódnak le. Ahogy írja, „a városok peremein – az egyre inkább egységesülő és szabályszerűen fejlődő belvárosokkal szemben – újfajta és sokszínű urbanizációs folyamatok zajlanak majd, amelyek új település- és életformák megjelenésével járnak” (Keil 2018: 26.).

A peremhelyzetek növekedését a kutatások azonban nemcsak térbeli periferizálódásként, hanem a lakásviszonyok és -körülmények romlásaként is értékelik, aminek következtében a nagyvárosok körül egyre többen élnek gyér infrastrukturális ellátottságú, rossz minőségű és túlzsúfolt otthonokban (Aalbers–Christophers 2014). A kutatások egyrészt azt mutatják, hogy a városok közelében egyre több olyan tér alakul lakóhellyé, amelyek tisztázatlan szabályozási helyzetükből és infrastrukturális ellátottságukból kifolyólag informális lakóövezetként működnek (Durst–Wegmann 2017; Roy 2005, 2011; Tsenkova 2010). A nagyvárosok perifériáin kialakuló informális lakóövezetek – bódévárosok, konténer- és lakókocsitelepek, benépesült kertes-mezőgazdasági övezetek – egyrészt bizonytalan, sok esetben rossz minőségű, prekárius lakásviszonyokkal rendelkeznek, másfelől menekülőútvonalként egyre nagyobb szerepet töltenek be a lakhatási egyenlőtlenségek kezelésében (Hilbrandt 2021; Leetmaa és mtsai 2012; Roy, 2011; Ward–Peters, 2007)

A magyarországi kutatások a külterületi zárkertek funkcióváltását szintén egyrészt a városból való kiszorulás sajátos formájaként azonosították, amelynek során az egyre magasabb belvárosi és városközponti lakhatási költségek miatt sokan a településközpontoktól távolabbi, szegényes infrastruktúrával rendelkező területeken tudják csak lakhatásukat megoldani (Czirfusz–Pósfai I.–Pósfai Zs. 2018). A lakáskutatások azt is kimutatták, hogy a területek benépesülésében a 2008-as gazdasági válság is jelentős szerepet játszott, miután sok devizahitellel eladósodott háztartás szorult ki a zártkertekbe (Bródy–Pósfai 2020; Csizmady–Hegedüs–Vonnák 2019). A hazai kutatások másrészt a külterületi zártkertek benépesülését a szuburbanizáció sajátos, városhatáron belüli formájaként értelmezték, amelynek során a háztartások a városok belterületeiről az olcsóbb telekárak, valamint a lakásfenntartás és a társadalmi újratermelés kedvezőbb feltételei miatt a külterületekre költöznek (Kristóf 2005; Timár 1993a, 1993b, 1999; Vasárus–Bajmócy–Lennert 2018; Vasárus 2022).

A nemzetközi és a hazai kutatások eredményeit megismerve az általam vizsgált zártkerteket mégsem kizárólag a kiszorulás, illetve a szuburbanizációs folyamatok sajátos formájaként, hanem átmeneti térként definiálom. Kutatásaim egyrészt azt mutatják, hogy az általam kutatott zártkerti tér benépesülését nem kizárólag a városból való kiköltözési folyamatok, hanem a nagyváros-térség (esetemben Budapest és vonzáskörzete) taszító- és vonzereje egyaránt formálja, így a zártkert különböző társadalmi (lefele tartó és felfelé törekvő) és földrajzi mobilitási (városból kiszoruló, város felé orientálódó) pályán mozgó háztartások lakóhelyeként szolgál a nagyvárosok közvetlen közelében. Kutatási eredményeim másrészt azt is megerősítik, hogy a zártkert benépesülését nemcsak nagyvároshoz közeli helyzete, hanem külterületi elhelyezkedése is magyarázza: a településen belüli periferikus térbeli pozíció egyszerre idézheti elő a lakhatásból fakadó kockázatok (hiányos infrastruktúra, rossz lakáskörülmények, távoli, periferikus elhelyezkedés) növekedését, és járulhat hozzá az olcsó lakásárak fennmaradásához és a társadalmi újratermelési költségek leszorításához.

Könyvemben az átmeneti tér fogalmával a városperemeken zajló térbeli-társadalmi folyamatok komplex megragadására törekszem, és a zártkertekre jellemző lakhatási, lakásmobilitási folyamatokon keresztül a várostérségi szintű (nagyváros és vonzáskörzete) és a lokális (települési szintű) térbeli-társadalmi egyenlőtlenségek mintázatait kívánom szintetizálni. Az átmeneti tér fogalmának segítségével így lehetőségem nyílik arra, hogy a zártkertek benépesülését ne csupán a városokból való kiköltözések folyamataiként (szuburbanizáció és kiszorulás) és a lakáskörülmények változásaként (informalizálódás és prekarizálódás) írjam le, hanem arra is, hogy a teret és a térbeli-társadalmi folyamatokat a háztartások mobilitási és újratermelési stratégiáinak szemszögéből egyidejűleg vizsgálhassam.

A kutatás perspektívája és a könyv felépítése

Könyvemben egy Budapest környéki kisváros, Kelemenszeg zártkertes övezetében 2017 és 2019 között végzett etnográfiai terepmunka empirikus eredményeire támaszkodom. Kutatásom módszertani alapja a kvalitatív szociológiai vizsgálatokban használatos interjúkészítés, valamint a néprajzi és antropológiai terepmunkához kapcsolódó résztvevő és terepi megfigyelés volt (Feischmidt 2007; Goffmann 2013; Kovács É. 2007b; Kvale 2005; Németh K. 2020a).8 Míg az interjúkészítés során elsősorban a zártkert benépesülésének folyamatát és az ebből fakadó intézményi kihívásokat igyekeztem rekonstruálni, addig a terepi megfigyelések révén az itt élők társadalmi rutinjait, informális gyakorlatait és mindennapi megküzdési stratégiáit igyekeztem feltárni.

Kutatásom legmeghatározóbb szakaszát az állomásozó terepmunka jelentette, amelynek során négy hónapon át egy, a város belterületén bérelt lakrészben életvitelszerűen is Kelemenszegen éltem. Bár az általam kutatott zártkert budapesti lakóhelyemtől napi ingázás útján is megközelíthető lett volna, kutatásom során fontosnak tartottam, hogy bekapcsolódjak a település életébe, és megismerjem a kisváros és a Kertek mindennapjait. Az állomásozó terepmunka egyrészt sokat segített abban, hogy viszonylag rövid idő alatt kapcsolatba kerüljek a Kertek lakóival, és rugalmasan tudjak alkalmazkodni ingázó életformájukból adódó hektikus időbeosztásukhoz, másrészt ahhoz is hozzájárult, hogy olyan tapasztalatokat, tudásokat és ismeretségeket szerezzek, amelyekre sporadikus kutatói jelenléttel nem tehettem volna szert. Végezetül az állomásozó terepmunka és a huzamos terepi jelenlét abban is sokat segített, hogy a köztem és a terep között lévő mentális és társadalmi távolság is fokozatosan csökkenjen, és érzelmileg is közelebb kerüljek a kelemenszegi zártkertben élőkhöz és mindennapjaikhoz (Durst 2011, 2017; Kovács É. 2007a, 2013; Németh K. 2018; Vigvári 2017).

Kutatómunkám szemléletét és könyvem szerkezetét a globális és lokális folyamatok összekapcsolásának igénye, a történeti perspektíva beemelése, valamint az alulról építkező és láttató antropológiai szemléletmód összekötésének szándéka határozta meg. Kutatómunkám során egyrészt mindvégig törekedtem arra, hogy az általam vizsgált lokális jelenségeket ne csak önmagukban, hanem a tágabb globális folyamatok összefüggéseiben elemezzem. Kutatásomat így erősen inspirálták azok a hazai munkák, amelyek a magyarországi társadalmi folyamatokat a globális társadalmi viszonyok részeként vizsgálják (Éber 2020; Éber és mtsai 2014, 2019; Gagyi 2016; Gerőcs 2021; Melegh 2023; Scheiring 2019).

Kutatásom során másrészt fontosnak tartottam, hogy az általam vizsgált zártkert átalakulására ne csupán a jelenben megragadható, kivételes és előzmények nélküli folyamatként tekintsek, hanem a magyarországi és Budapest környéki térbeli-társadalmi folyamatokba ágyazzam, és a tér átalakulását hosszú időtartamban megragadható társadalomtörténeti perspektívából értelmezzem (Braudel, 1996; Lepetite, 2002; Wallerstein, 2010). Kutatásomat és a könyv számos fejezetének megszületését így erősen inspirálták azok a várostörténeti munkák, amelyek a budapesti lakhatási egyenlőtlenségek történeti vonatkozásairól tudósítanak (Gyáni 1992; Horváth 2012; Keller 2017; Udvarhelyi 2014; Umbrai 2008), illetve a budapesti agglomerációs térség fejlődéséről és átalakulásáról számolnak be (Beluszky, 1999; Benda, 1985; Berkovits, 1976).

Kutatói attitűdömet leginkább az antropológiai kutatásokra jellemző, alulról építkező és láttató személetmód határozta meg, amely során az induktív megismerési logikát követve – lentről felfelé, lépésről lépésre – a terepen szerzett tapasztalatok alapján és ott élők szemszögéből szerettem volna megérteni és interpretálni a kelemenszegi zártkert átalakulásának és benépesülésének fontosabb vonatkozásait. Az antropológiai nézőpont perspektívája kutatási módszereimen túl a kötet hangvételében, írásmódjában és interpretációs eszköztárában is visszaköszön. Könyvemben ugyanis mindvégig fontosnak tartottam, hogy az általam bemutatott tér átalakulását ne kizárólag a tudományos és közpolitikai gondolkodás normatív szemüvegén keresztül értelmezzem, hanem hangot adva a Kertekben élő embereknek, az általuk elmesélt és megélt nézőpontok és megosztott tudások alapján interpretáljam az általam kutatott zártkert átalakulását olvasóközönségem számára.

Kutatásom és könyvem legfontosabb forrásvidékét így a hazai társadalomkutatásban nagy hagyománnyal bíró lokális településkutatások – a két világháború között (Némedi 1985; Papp 2012; Rézler 1943) és az államszocialista korszak alatt íródott városi szociográfiák (Ambrus 1985; Berkovits 1976), a paraszti társadalom átalakulását vizsgáló társadalomnéprajzi vizsgálatok (Fél–Hofer, 1997, 2011; Sárkány, 1977) – , valamint a második gazdaság háztartásokra gyakorolt hatását vizsgáló szociológiai kutatások (Márkus, 1973; Sik, 1988; Szelényi, 1992) jelentik. Munkámat emellett azok a hazai szociológiai és antropológiai kutatások és műhelyek inspirálták, amelyek a rendszerváltás utáni évtizedek térbeli-társadalmi folyamatait, a városok és vonzáskörzetük átalakulását (Csanádi és mtsai 2010; Csurgó 2013; Jelinek 2019a; Nagy–Timár 2006), a város és vidék között egyre növekvő egyenlőtlenségeket (Kovács É.–Vidra–Virág 2013; Kovács K. 2008; Váradi 2007; Virág 2015), valamint a kistelepüléseken zajló társadalmi és etnikai konfliktusokat (Durst 2008; Kovai 2017; Szombati 2018; Virág 2010) alulnézetből igyekeztek rekonstruálni.

Könyvem a fent megfogalmazott szempontokat követve hat nagyobb fejezetre tagolódik. A bevezetőt követő második fejezetben (Átmeneti terek a nagyvárosok peremén) az átmeneti tér fogalmának tisztázására teszek kísérletet: a fejezet célja, hogy az átmeneti tér fogalmát párbeszédbe állítsam a nemzetközi urbanizációs és lakhatási folyamatokról szóló tudományos diskurzusokkal, és a benépesült zártkerteket a globális lakhatási folyamatok tükrében elemezzem. A könyv harmadik fejezetében (Az átmeneti terek újratermelődése Budapest peremén) az átmeneti terek létrejöttét a budapesti urbanizációs folyamatokon keresztül vizsgálom. A fejezet az átmeneti tér fogalmát a Budapest és a vidék közötti egyenlőtlen térbeli fejlődés perspektívájából tekintem át, és az átmeneti terek újratermelődését a budapesti agglomeráció történeti fejlődésén és növekedésén, illetve a várost és térségének fejlődését meghatározó, jelenkori térbeli-társadalmi folyamatokon keresztül ismertetem. A könyv negyedik fejezetében (Az átmeneti tér megteremtése: a kelemenszegi Kertek) kutatásom helyszínéhez, az általam vizsgált zártkerthez hozom közelebb az olvasót, és egy Budapest környéki település, Kelemenszeg és zártkertjének példáján keresztül mutatom be, hogy milyen társadalomtörténeti és településszociológiai sajátosságok járultak hozzá az általam kutatott átmeneti tér kialakulásához és fennmaradásához. Az ötödik fejezetben (Az átmeneti tér benépesülése) az általam vizsgált zártkert benépesülésének lakásmobilitási folyamatait elemzem, és azt vizsgálom, hogy honnan érkeztek, milyen lakhatási és társadalmi háttérrel rendelkeznek a zártkertbe telepedő háztartások, és melyek voltak azok a taszító és vonzó tényezők, amelyek miatt a háztartások feladták korábbi lakóhelyüket, és otthonukat a zártkertben találták meg. A hatodik fejezetben (Az átmeneti tér fenntartása) a zártkert benépesülésének szabályozási és kormányzási dilemmáit mutatom be, és azt járom körbe, hogy a zártkertet benépesítő lakók és a területek felett kontrollt gyakorló döntéshozók milyen stratégiákat választanak az átmeneti terek benépesüléséből fakadó kihívások megoldására, és mekkora mozgástérrel rendelkeznek a zártkertek benépesüléséből fakadó társadalmi konfliktusok kezelésében. A hetedik fejezetben (Otthonteremtés és társadalmi újratermelés az átmeneti térben) a háztartási és közösségi erőforrások és praxisok vizsgálatára összpontosítok, és azt mutatom be, hogy a zártkertet benépesítő háztartások milyen eszközökkel és gyakorlatokkal igyekeznek ellensúlyozni az állami közszolgáltatások és a formális lakhatásra jellemző erőforrások hiányát, és hogyan teremtik meg a mindennapokhoz, a társadalmi újratermelésükhöz szükséges létfeltételeket. Végezetül a nyolcadik fejezetben (A szabadság földje?) a könyv fő kérdéseit és megállapításait összegzem, és arra keresem a választ, hogy az általam kutatott átmeneti teret, a benépesült kelemenszegi zártkertet marginális és periferikus helyzete ellenére milyen értelemben tekinthetjük a szabadság földjének. A könyvet átszövő fő kutatási kérdés megválaszolása nem csupán a könyvet átszövő ambivalencia – a zártkertek által egyszerre nyújtott kirekesztés és szabadság – ellentmondásának feloldására szolgál, hanem a témában rejlő jövőbeli kutatási irányok felvázolására is lehetőséget nyújt.

•

Ezúton szeretném megköszönni és hálámat kifejezni mindazoknak, akik segítségükkel, meglátásaikkal, tudásuk megosztásával hozzájárultak a kötet megszületéséhez. Külön köszönöm annak a tizenöt helyi szakértőnek és negyvenhárom, zártkertben élő családnak a segítségét, akik tapasztalataik, történeteik, tudásuk és világlátásuk megosztásával hozzájárultak a könyv alapjául szolgáló kutatás sikeres befejezéséhez, és akik nyitottsága, bizalma és segítőkészsége nélkül ezt a könyvet e sorok olvasója sem tarthatná most a kezében.

Megkülönböztető köszönet illeti Kovács Évát és Virág Tündét, akik témavezetőként tanácsaikkal, kritikáikkal és szakmai javaslataikkal segítették a disszertáció, majd az abból születő könyv megszületését. Külön köszönet illeti Timár Juditot, Hegedüs Józsefet és Sik Endrét is, akik a könyv alapjául szolgáló doktori disszertáció bírálóiként biztattak a könyv elkészítésére, és értékes hozzászólásaikkal és kritikáikkal hozzájárultak a dolgozat továbbfejlesztéséhez.

A könyv megírásához vezető úton nagyban befolyásolt az a közös tanulási folyamat és megszerzett tudás, amit a Helyzet Műhelyben betöltött tagságom az elmúlt tíz évben adott. A könyv megszületésében így megkülönböztetett köszönet illeti a Helyzet Műhely teljes tagságát, különös tekintettel Jelinek Csabát, Gerőcs Tamást, Gagyi Ágnest, Czirfusz Mártont, Kovai Cecíliát, Ivanics Zsófiát, Csányi Gergelyt, Barna Emíliát, Éber Márkot és Nagy Kristófot, akik az egyes fejezetekhez fűzött észrevételeikkel és konkrét javaslataikkal sokat segítettek abban, hogy ez a kötet végül ilyen formában megszülethessen.

Hálával tartozom munkahelyemnek, a Regionális Kutatások Intézete Közép- és Észak-magyarországi Tudományos Osztályának, Koós Bálint osztályvezetőnek, valamint az összes ott dolgozó volt és jelenlegi kollégának a nyugodt alkotómunka biztosításáért, valamint a könyv megjelenésében és megírásában nyújtott segítségért és támogatásért. Külön köszönet illeti Németh Krisztinát és Váradi Monikát, akik szakmai észrevételeikkel, szerkesztési tanácsaikkal és munkahelyi beszélgetéseikkel hozzájárultak a könyv elkészüléséhez. Könyvem elkészüléséhez fontos inspirációs forrást nyújtott Pulay Gergely, Durst Judit és az általuk vezetett gazdaságantropológiai olvasókör is, aminek olvasmányai és beszélgetései nagy szerepet játszottak a kötet megszületésében.

Külön köszönet illeti Klopfer Juditot a kézirat szerkesztésében, Horváth Gideont a vizuális tartalmak előállításában nyújtott segítségéért. Fontos hangsúlyoznom, hogy e kötet családom nélkül sem készülhetett volna el, így köszönetem nekik kiemelten szól.

A szabadság földje?

Könyvemben a rendszerváltás utáni időszak egyik legfigyelemreméltóbb, és mind ez idáig kevéssé kutatott térbeli-társadalmi folyamatát, a külterületi zártkertek funkcióváltását és benépesülését vizsgáltam egy Budapest környéki zártkert, a kelemenszegi Kertek példáján keresztül. A zártkert benépesülését elsősorban a nemzetközi és hazai lakhatási folyamatok perspektívájából értelmezem, és a területek funkcióváltását az egyre szélesebb társadalmi csoportokat érintő lakhatási és megélhetési válság térbeli-társadalmi következményének tekintem.

A kutatás során arra a megállapításra jutottam, hogy a zártkertek benépesülése nem csupán a magyarországi térbeli-társadalmi folyamatok jellegzetességének, hanem a világszerte növekvő nagyvárosi lakhatási egyenlőtlenségek lokális leképződésének is tekinthető. Az általam vizsgált benépesült zártkertet így átmeneti térként definiáltam, amivel a Kertek térbeli-társadalmi peremhelyzetét és köztes szabályozási státuszát együttesen kívántam megragadni. A Kertek benépesülését egyrészt az egyenlőtlen térbeli fejlődésből és a lakhatás áruvá válásából fakadó nagyvárosi lakáshiány, valamint a városból való kiszorulás térbeli leképződéseként értékeltem. A Kertek benépesülésére másrészt a lakhatás informalizálódása jellegzetes példájaként tekintettem, amely során a háztartások az egyre inkább megfizethetetlenné váló városi lakhatási formák helyett olyan lakóövezetekbe költöznek, ahol a hiányos infrastruktúra és a területek alulszabályozottsága miatt a lakhatáshoz és a mindennapi boldoguláshoz elengedhetetlen szükségleteket a saját és közösségi erőforrásaik segítségével kénytelenek kompenzálni.

Könyvemben a zártkert benépesülését a globális párhuzamok mellett a hazai lakhatási és társadalomtörténeti folyamatok tükrében is értelmeztem, és bemutattam, hogy az átmeneti terek visszatérően fontos szerepet láttak el a hazai térbeli-társadalmi egyenlőtlenségek és urbanizációs folyamatok kezelésében. A kelemenszegi Kertek benépesülését így a magyarországi egyenlőtlen térbeli fejlődés történeti perspektívájából is vizsgáltam és Budapest népességvonzó hatásával magyaráztam. A főváros körüli tőke- és népességkoncentrációval a lakásépítések sohasem tudtak lépést tartani, ami az átmeneti terek folyamatos újratermelődését eredményezte a folyamatosan terjeszkedő nagyváros peremvidékein, így a kötetben amellett érveltem, hogy a kelemenszegi Kertek benépesülése a rendszerváltást követő fővárosi lakáshiány és a lakhatási és megélhetési válság következményének tekinthető, kialakulásának körülménye és a térbeli-társadalmi folyamatokban betöltött szerepe pedig az átmeneti terek történeti sajátosságait mutatja.

A könyvben bemutatott átmeneti tér, a kelemenszegi Kertek benépesülése a rendszerváltást követő évtizedek gazdasági, társadalmi és politikai folyamataihoz köthető, amely során a zártkert egyfajta menekülőútként szolgál a lakhatási és megélhetési szempontból sérülékennyé vált társadalmi csoportok számára. Könyvemben egyrészt bemutattam, hogy a Kertekbe beköltöző háztartások társadalmi státusza folyamatosan nőtt, és a zártkerti lakhatás egyre kedvezőbb társadalmi háttérrel rendelkező háztartások számára kínált vonzó lakóhelyet az elmúlt három évtizedben. Míg az 1990-es évektől a Kertek a rendszerváltás után elszegényedett társadalmi csoportok lakóhelye volt, addig a 2000-es évek végétől kezdve a beköltözők elsősorban a 2008-as gazdasági válság következtében megroppant kékgalléros háztartások közül kerültek ki. A 2010-es évek második felétől ezzel szemben egyre magasabb iskolai háttérrel rendelkező, fiatal háztartások érkeztek a területre, akik az elszálló albérlet- és lakásárak elől menekülve találtak rá a területre.

Kutatási eredményeim így érzékletesen mutatják, hogy a főváros vonzáskörzetében a lakhatási és megélhetési válság korántsem csak a legszegényebbeket, hanem már egyre szélesebb társadalmi csoportokat érint, ami összecseng a hazai lakhatási és társadalmi egyenlőtlenségeket vizsgáló kutatások megállapításaival. A beköltözési hullámok a Kertekbe így „lakmuszpapírként” azt is mutatják, hogy miként vált egyre szélesebb társadalmi csoportok számára elérhetetlenné és bizonytalanná a nagyvárosi lakhatás az elmúlt évtizedek során. Elemzésem azonban azt is mutatja, hogy a zártkerti lakhatás a térbeli marginalizáció és a társadalmi kirekesztés kockázatával szemben sokkal inkább a megkapaszkodás és a biztonságos lakhatás lehetőségét jelenti a beköltöző háztartások számára. Habár a zártkert térbeli peremhelyzete, rossz megközelíthetősége és infrastrukturális hiányosságai sok esetben a Kertekben élő háztartások térbeli-társadalmi hátrányainak újratermeléséhez járulnak hozzá, a közművek hiánya, az alacsony lakásfenntartási költségek és a hozzájutás az olcsó ingatlanokhoz sok esetben a megkapaszkodás lehetőségét és a biztonságos lakhatás ideáját jelentik a nagyvárosok közelében lakhatást és boldogulást kereső háztartások számára.

Könyvemben azt hangsúlyoztam, hogy a zártkerti lakhatás egyszerre mutatja a növekvő lakhatási szegénység, a térbeli marginalizáció, az alapvető intézményi és infrastrukturális ellátottságtól való megfosztottság jellegzetességeit, és sűrít magába olyan háztartási stratégiákat, morális gyakorlatokat és szomszédsági viszonyokat, amelyek szabaddá és biztonságossá teszik e tereket és lakhatási formákat az odaköltözők számára. Az a látszólagos ellentmondás, amely a zártkert térbeli-társadalmi hátrányai és a biztonságos, szabad tér pozitív percepciója között húzódik, a tudományos elemzés szintjén a háztartás intézményén keresztül oldható fel a leginkább. A háztartások egyrészt az individuális felhalmozáson, a magántulajdonosi lakásforma megteremtésén és a háztartás keretei között végzett önkizsákmányoló, sokszor emberfeletti munkán keresztül képesek megteremteni a biztonságos lakhatás materiális feltételeit. A háztartások másrészt a felhalmozáshoz kapcsolt értékek (mint például az önfenntartás és szabadság) segítségével képesek láthatatlan módon ellensúlyozni, élhetővé és elviselhetővé tenni a térbeli és lakhatási sajátosságokból fakadó mindennapi társadalmi hátrányokat.

Hangsúlyoztam, hogy a benépesült zártkertek ambivalens tereknek tekinthetők: az odaköltözők többsége egyrészt külső kényszerek hatására, a folyamatosan újratermelődő térbeli és lakhatási egyenlőtlenségek következtében költözött a területre. Kutatási eredményeim azt is érzékletesen mutatják, hogy a zártkertben élő háztartások többsége szereti a lakóhelyét, és nem a strukturális egyenlőtlenségek elszenvedőjeként, hanem olyan mozgástérrel rendelkező ágensként tekint magára, aki szívós munkája, találékonysága, valamint kapcsolatrendszerei révén saját erejéből képes megteremteni lakhatását. Tereptapasztalataim azt is mutatják, hogy a háztartások keretei között működtetett munkaszervezetek (önerős lakásépítés) és a háztartások között létrejövő állandó és eseti együttműködési formák (kaláka) nemcsak a kiköltözők társadalmi újratermelésében játszanak kulcsszerepet, hanem ahhoz is hozzájárulnak, hogy a háztartások lakhatásukra biztonságos és szabad lakóhelyként tekintsenek.

Az én olvasatomban a benépesült Kertek tehát a lakhatási és megélhetési válsággal szembeni megküzdési stratégiák sikeres példájának tekinthető, ahol a háztartások nem a kollektív politikai követelések és a mozgalomépítés útján, hanem a háztartási és kisközösségi szinten érvényesülő egyéni stratégiákon keresztül igyekeznek megteremteni biztonságos lakhatásukat. Elemzésem azonban az átmeneti terek által nyújtott lakhatási alternatíva törékenységeire is rámutat.

A közszolgáltatások fokozatos megjelenése következtében a zártkert az elmúlt évek során egyre magasabb státuszú háztartások számára vált vonzó lakóhellyé, ami a terület ingatlanpiaci felértékelődését, és az alacsonyabb státuszú háztartások fokozatos kiszorulásának veszélyét vetíti előre. A Kertek így más átmeneti terekhez hasonlóan, pár évtized múlva vélhetően a város szerves részévé válik.

Az átmeneti tereket létrehozó térbeli egyenlőtlenségek és társadalmi viszonyok és a hozzájuk kapcsolódó egyéni túlélési stratégiák és praxisok viszont még sokáig velünk maradnak; Zártkert-Magyarország nem tűnik el, hanem egy új helyszínen, egy távolabbi, új periférián él majd tovább.

Jegyzetek

1 A kötetben Budapestet leszámítva valamennyi földrajzi és személynevet anonimizáltam, és kitalált nevekkel helyettesítettem. A településnév anonimizálása miatt a térségre vonatkozó szakirodalmak sem szerepelnek a hivatkozási jegyzékben.

2 A zártkertet mint új földtulajdoni és földhasználati kategóriát az 1967. évi IV. törvény hozta létre, ami a települések külterületeinek nagyüzemileg nem hasznosítható, elkülönített részeként definiálta a zártkertet. Kialakításukat később az 1969. évi Zártkerti Rendezési Útmutató szabályozta (Cros Kárpáti–Gubicza–Ónodi 2004; Vasárus 2019).

3 Az 1967. évi földtörvény kimondta „a táblásíthatóság szempontjából a nagyüzemi művelésre alkalmatlan területek kizárását a téeszek és állami gazdaságok használatából”, és lehetővé tette, hogy ezeket a földeket magántulajdonba adják a településen lakó emberek számára (Cros Kárpáti–Gubicza–Ónodi 2004: 51.).

4 Habár a mezőgazdasági termelés a zártkertekben elsősorban a háztartások önellátását és élelmiszer-termelését szolgálta, sokan keresetkiegészítő tevékenységként intenzív kertészkedést is folytattak, amelynek során a felesleget az ÁFÉSZ-ek segítségével értékesítették (Cros Kárpáti–Gubicza–Ónodi 2004; Vasárus 2019).

5 Az 1031/1969. sz. MT rendelet lehetővé tette, hogy minden háztartás saját házán túl egy zártkerti ingatlant is birtokoljon. A rendelet nagyban hozzájárult a zártkertekben kialakított parcellák iránti kereslet erőteljes növekedéséhez.

6 Az ország 3100 településéből 1896-ban jött létre zártkertes zóna, közel 40 ezer hektár területen (Pócsi 2009). A VÁTI (Városépítési Tudományos és Tervező Intézet) becslései alapján közel 150 ezer zártkerti ingatlanról beszélhetünk. A becslések alapján az 1980-as évek második felére a magyarországi háztartások 7-10%-a rendelkezhetett zártkerti ingatlannal (Hegedüs–Manchin 1986).

7 Az 5/1974-es ÉVM (Építésügyi és Városfejlesztési Minisztérium) rendelet 12 négyzetméteres, gazdasági célú ingatlanban maximalizálta az épületek méretét és jellegét. A szigorítást a 18/1981-es rendelet oldotta fel, amely az 1968-as rendelet irányelveit követte, ami tovább növelte a zártkertekben zajló építkezések számát (Cros Kárpáti–Gubicza–Ónodi, 2004).

8 Terepmunkám során négy különböző adatgyűjtési módszert használtam: a kutatás első felében a zártkertek benépesülésében érintett és jártas helyi szakértőkkel (településvezetők, intézményvezetők, ingatlanpiaci szakértők) tizenöt félig strukturált interjút, negyvenhárom zártkertben élő háztartással pedig lakásmobilitási és háztartási interjúkat készítettem. A kutatás második felében a háztartások egy részével továbbra is kapcsolatban maradtam, velük további interjúkat, beszélgetéseket is rögzítettem, amikre a kötetben háztartási etnográfiákként hivatkozom. A terepi megfigyelések és a sűrű leírás módszere kutatásom valamennyi fázisát meghatározta, mivel a településen és a terepen szerzett benyomásaimról és tapasztalataimról mindvégig terepnaplót vezettem és feljegyzéseket készítettem.

Irodalomjegyzék

Aalbers, Manuel B. (2008). The financialization of home and the mortgage market crisis. Competition and Change, 12(2), 148–166.

Aalbers, Manuel B. – Christophers, Brett (2014). Centring Housing in Political Economy. Housing, Theory and Society, 31(4), 373–394. doi.org/

Acuto, Michele – Dinardi, Cecilia – Marx, Colin (2019). Transcending (in)formal urbanism. Urban Studies, 56(3), 475–487. doi.org/

Alexander, Catherine – Bruun, Maja Hojer – Koch, Insa (2018). Political Economy Comes Home: On the Moral Economies of Housing. Critique of Anthropology, 38(2), 121–139. doi.org/

Ambrus Péter (1985). A dzsumbuj. Magvető.

Archer, Rory (2020). A házépítés morálökonómiája a kései szocialista Jugoszláviában. Aeatas, 35(4), 24–43.

Auyero, Javier (1999). ‘This is a lot like the Bronx, isn’t it?’ Lived experiences of marginality in an Argentine slum. International Journal of Urban and Regional Research, 23(1), 45–69. doi.org/

Bajmócy Péter (2014). A szuburbanizáció két évtizede Magyarországon. Észak-Magyarországi Stratégiai Füzetek, 2, 6–17.

Bajmócy Péter – Makra Zsófia – Tóth László. (2018). A hazai külterületek átalakulása 1990 után. Településföldrajzi Tanulmányok, 1, 3–17.

Barta Györgyi – Kukely György (2004). A budapesti ipar az államszocializmusban és a bukása idején. In Barta Györgyi (szerk). A budapesti barnaövezet megújulási esélyei. MTA Társadalomkutató Központ, 35–55.

Beluszky Pál (1982). Egy alig ismert településszerkezeti elem, a kertség. Földrajzi Értesítő, 32(2–3), 325–328.

Beluszky Pál (1999). A budapesti agglomeráció kialakulása. In Barta Györgyi – Beluszky Pál (szerk.), Társadalmi-gazdasági átalakulás a budapesti agglomerációban. Regionális Kutatási Alapítvány, 27–68.

Beluszky Pál (2008). A régió gazdasága. In Beluszky Pál (szerk.), A Kárpát-medence régiói. Közép-Magyarország. Dialóg Campus, 236–366.

Beluszky Pál – Győri Róbert (2004). Fel is út, le is út… (Városaink településhierarchiában elfoglalt pozícióinak változásai a 20. században). Tér és Társadalom, 18(1), 1–41. doi.org/

Benda Gyula (1985). Budapest társadalma, 1945–1970. Budapest Főváros Levéltára Közleményei [1984], 51–80.

Berki Márton (2014). A városi barnaövezetek funkcióváltása a posztszocialista városokban: térelméleti megközelítés. In Dúll Andrea – Izsák Éva (szerk.), Tér-rétegek: Tanulmányok a XXI. századi térfordulatról. L’Harmattan, 120–133.

Berkovits György (1976). Világváros határában. Szépirodalmi.

Bihari Zsuzsanna – Kovács Katalin (2006). Lejtők és csúszdák, avagy a foglalkoztatási esélyek térbeli egyenlőtlensége az ezredfordulón. Tér és Társadalom, 20(4), 49–66. doi.org/

Bobek Alicja – Pembroke Sinead – Wickham James (2020). Living in precarious housing: non-standard employment and housing careers of young professionals in Ireland. Housing Studies, 36(9), 1–24. doi.org/

Bőhm Antal – Pál László (1985). Társadalmunk ingázói – az ingázók társadalma. Kossuth.

Boldizsár Iván (1935). A budapesti városszéli telep. Katolikus Szemle, 49(5), 481–488.

Bolt, G., & Czirfusz, M. (2022). Precariousness and the Financialization of Housing. In Münch, Sybille – Siede, Anna (szerk.), Precarious Housing in Europe: A Critical Guide. Donau-Universität Krems, 36–95.

Böröcz József (1989). Két szék között: Motívumok egy társadalomképhez. Valóság, 32(11), 72–82.

Böröcz József (2000). Kistársadalom – kiskapuk. 2000 – Irodalmi És Társadalmi Havi Lap, 7–8, 3–15.

Bourgois, Philippe (2002). In Search of Respect: Selling Crack in El Barrio. Cambridge University Press.

Braudel, Fernand (1996). A Földközi-tenger és a mediterrán világ II. Fülöp korában. I. kötet. Akadémiai Kiadó.

Brenner, Neil – Theodore, Nik (2005). Neoliberalism and the urban condition. City, 9(1), 101–107. doi.org/

Bródy Luca Sára – Pósfai Zsuzsanna (2020). A háztartások eladósodása Magyarországon. Periféria Közpolitikai és Kutatóközpont.

Burgess, Ernest W. (1973). A városfejlődés: hipotézisek egy kutatási javaslathoz. In Szelényi Iván (szerk.), Városszociológia. Ford. Bencze György – Dr. Szalai Sándorné – Sós Vilmos – Vágvölgyi András. Közgazdasági és Jogi Kiadó, 147–160.

Burgess, Rod (1985). The limits to state self-help housing programmes. Development and Change, 16 (2), 271–312.

Buzalka, Juraj (2021). The Cultural Economy of Protest in Post-Socialist European Union Village Fascists and their Rivals. Routledge.

Castells, Manuel – Portes, Alejandro (1989). World Underneath: The Origins, Dynamics, and Effects of the Informal Economy. In Castells, Manuel – Portes, Alejandro –– Benton, Lauren A. (szerk.), The Informal Economy: Studies in Advanced and Less Developed Countries. Johns Hopkins University Press, 11–37.

Cros Kárpáti Zsuzsa – Gubicza Csilla – Ónodi Gábor (2004). Kertségek és kertművelők – Urbanizáció vagy vidékfejlesztés? Mezőgazda.

Csanádi Gábor – Csizmady Adrienne (2002). Szuburbanizáció és társadalom. Tér és Társadalom, 16(3), 27–55. doi.org/

Csanádi Gábor – Csizmady Adrienne, Kocsis János Balázs – Kőszeghy Lea – Tomay Kyra (2010). Város – tervező – társadalom. Sík Kiadó.

Csányi Gergely (2019). Genderrezsim és „nőpolitika” Magyarországon, 2000–2018: Történeti politikai gazdaságtani elemzés. Fordulat 26, 115–141.

Csányi Gergely – Gagyi Ágnes – Kerékgyártó Ágnes (2018). Társadalmi reprodukció. Az élet újratermelése a kapitalizmusban. Fordulat, 24, 5–29.

Csizmady Adrienne – Bagyura Márton – Olt Gergely (2022). From a Small Village to an Exclusive Gated Community: Unplanned Suburbanisation and Local Sovereignty in Post-Socialist Hungary. Urban Planning, 7(3). doi.org/

Csizmady Adrienne – Győri Ágnes – Kőszeghy Lea – Rácz Attila (2020). Területi mobilitás és a magyar társadalom integrációs csoportjai. In Mobilitás és integráció a magyar társadalomban. Argumentum – Társadalomtudományi Kutatóközpont, 135–167.

Csizmady Adrienne – Hegedüs József – Vonnák Diána (2019). Lakásrezsim és a devizahitel-válság: intézményi és egyéni stratégiák. Szociológiai Szemle, 29(1), 4–32.

Csizmady Adrienne – Kőszeghy Lea – Győri Ágnes (2019). Lakásmobilitás, társadalmi pozíciók és integrációs csoportok. Socio.hu, 3, 1–27. doi.org/

Csordás László (1992). Magánüdülők a Dél-Alföldön. In Lengyel Imre (szerk.), Alföldi Társadalom, 3. MTA Regionális Kutatások Központja Alföldi Tudományos Intézet Békéscsabai Osztály, 72–92.

Csurgó Bernadett (2013). Vidéken lakni és vidéken élni. A városból vidékre költözők hatása a vidék átalakulására: a város környéki vidék. Argumentum, MTA Társadalomtudományi Kutatóközpont.

Czirfusz Márton (2014). Gazdaságföldrajz: jegyzet oktatóknak és hallgatóknak. Miskolci Egyetem.

Czirfusz Márton (2020). A társadalmi újratermelés magyarországi területi egyenlőtlenségei az 1970-es években. Területi Statisztika, 60(6), 634–652.

Czirfusz Márton – Horváth Vera – Jelinek Csaba – Pósfai Zsuzsanna – Szabó Linda (2015). Gentrification and Rescaling Urban Governance in Budapest-Józsefváros. Intersections, 1(4). doi.org/

Czirfusz Márton – Jelinek Csaba (2021). Lakhatási közpolitikák és a lakhatás megfizethetősége az elmúlt három évtizedben. In Éves jelentés a lakhatási szegénységről 2021. Habitat for Humanity Magyarország, 81–135.

Czirfusz Márton – Pósfai Zsuzsanna (2015). Kritikus ponton? Önkormányzati lakásgazdálkodás a gazdasági világválság után. Területi Statisztika, 55(5), 484–504.

Czirfusz Márton – Pósfai Zsuzsanna – Pósfai István (2018). A lakhatási szegénység területi folyamatai. In Czirfusz Márton – Jelinek Csaba – Pósfai Zsuzsanna (szerk.), Éves jelentés a lakhatási szegénységről 2018. Habitat for Humanity Magyarország. habitat.hu/

Dancsik Bálint – Fábián Gergely – Fellner Zita – Horváth Gábor – Lang Péter – Nagy Gábor – Oláh Zsolt – Winkler Sándor (2015). A nemteljesítő lakossági jelzáloghitel-portfólió átfogó elemzése mikroszintű adatok segítségével. MNB-tanulmányok különszám. mnb.hu/ – PDF

Dániel Zsuzsa (1996). A bérlakás-privatizáció paradoxona. Nemzeti ajándék vagy ráfizetés? Közgazdasági Szemle, 43(3), 204–230.

Danyi Gábor – Vigvári András (2019). Túlélés, ellenállás, adaptáció: informális gyakorlatok Magyarországon és Lengyelországban. Replika, 110(110), 11–31. doi.org/

Davis Mike (2013). Planet of Slums. New Perspectives Quarterly, 30(4), 11–12. doi.org/

Dövényi Zoltán – Kovács Zoltán (1999). A szuburbanizáció térbeni-társadalmi jellemzői Budapest környékén. Földrajzi Értesítő, 1–2, 33–57.

Dunaway, Wilma A. (2018). A félproletár háztartás a modern világrendszer longue durée-je folyamán. Ford. Barna Emília – Csányi Gergely. Fordulat, 24, 53–87.

Durst Judit (2008). „Bárók”, patrónusok versus „komák”: Eltérő fejlődési utak az aprófalvakban. In Váradi Monika Mária (szerk.), Kistelepülések lépéskényszerben. Új Mandátum, 232–280.

Durst Judit (2011). A látogató. Beszélő, 16(3). beszelo.c3.hu/

Durst Judit (2017). „De ugye biztos nem lesz ebből baj?” Posztterepmunka, kooperatív etnográfia, avagy módszertani reflexiók az informális gazdaságot övező félelem csendjének megtöréséről. Szociológiai Szemle, 27(2), 88–111.

Durst, Noah J. – Wegmann, Jake (2017). Informal Housing in the United States. International Journal of Urban and Regional Research, 41(2), 282–297. doi.org/

Éber Márk Áron (2020). A csepp. A félperifériás magyar társadalom osztályszerkezete. Napvilág.

Éber Márk Áron – Gagyi Ágnes – Jelinek Csaba – Gerőcs Tamás (2019). 2008–2018: Válság és hegemónia Magyarországon. Fordulat, 26, 28–75.

Éber Márk Áron – Jelinek Csaba – Gerőcs Tamás – Pinkasz András – Gagyi Ágnes (2014). 1989: Szempontok a rendszerváltás globális politikai gazdaságtanához. Fordulat, 21, 10–63.

Engels, Friedrich (1980). A munkásosztály helyzete Angliában. Ford. Bólyai Ernő. Európa.

Enyedi György (1983). A Budapest-probléma. In Enyedi György (szerk.), Földrajz és társadalom. Magvető, 297–315.

Enyedi György (1996). Urbanization under Socialism. In Andrusz, Gregory – Harloe, Michael – Szelényi, Iván (szerk.), Cities After Socialism. Urban and Regional Change and Conflict in Post-Socialist Societies (pp. 100–118). Blackwell.

Enyedi György (2011). A városnövekedés szakaszai – újragondolva. Tér És Társadalom, 25(1), 5–19. doi.org/

Erdei Ferenc (1973). Parasztok. Akadémiai.

Erdei Ferenc (1974). Magyar város. Akadémiai.

Farkas E. János – Vajda Ágnes (1988). A lakásépítés második gazdasága. In Lányi András – Miszlivetz Ferenc – Radnóti Sándor – Szalai Júlia – Vajda Ágnes (szerk.), Arat a magyar. MTA Szociológiai Kutatóintézete, 166–176.

Feischmidt Margit (2007). Az antropológiai terepmunka módszerei. In Kovács Éva (szerk.), Közösségtanulmány. Módszertani jegyzet. Néprajzi Múzeum – PTE Kommunikáció és Médiatudomány Tanszék, 223–233.

Fél Edit (1940). A társaságban végzett munkák Martoson. Néprajzi Értesítő, XXXII, 361–381.

Fél Edit – Hofer Tamás (1997). Arányok és mértékek a paraszti gazdálkodásban. Balassi.

Fél Edit – Hofer Tamás (2011). „Mi, korrekt parasztok…” Hagyományos élet Átányon. Korall.

Fleck Gábor – Orsós János – Virág Tünde (2000). Élet a Bodza utcában: Partos beás közössége. In Kemény István (szerk.), A romák/cigányok és a láthatatlan gazdaság. Gondolat, 81–139.

Frederiksen, Martin Demant – Knudsen, Ida Harboe (2015). Ethnographies of Grey Zones in Eastern Europe: Relations, Borders and Invisibilities. Anthem Press.

Gagyi Ágnes (2016). A válság politikái. Új kelet-közép-európai mozgalmak globális perspektívában. Napvilág.

Gagyi Ágnes – Jelinek Csaba – Pósfai Zsuzsanna – Vigvári András (2019). Lakhatási helyzet a válság után. Financializációs folyamatok, kettészakadó lakáspolitikák és a háztartások túlélési stratégiái. Fordulat, 26, 199–224.

Gagyi Ágnes – Jelinek Csaba – Pósfai Zsuzsanna – Vigvári András (2021). Semi-peripheral financialization and informal household solutions. In Mikuš, Marek – Rodik, Petra (szerk.), Households and financialization in Europe: mapping variegated patterns in semi-peripheries. Routledge.

Gagyi Ágnes – Vigvári András (2018). Informal practices in housing financialisation: The transformation of an allotment garden in Hungary. Critical Housing Analysis, 5(2), 46–55. doi.org/

Gans, Herbert J. (1965). Urban villagers. Group and class in the life of Italian-Americans. The Free Press.

Gerőcs Tamás (2021). Magyarország függő fejlődése. Függőség és felzárkózás globális történeti perspektívában. Napvilág.

Gilbert, Alan (1982). Urban Agglomeration and Regional Desparities. In Gilbert, Alan – Gugler, Josef (szerk.), Cities, Poverty, and Development. Urbanization in the Third World. Oxford University Press, 27–48.

Goffmann, Erving (2013). A terepmunkáról. In Bodor Péter (szerk.), Szavak, képek, jelentések: kvalitatív kutatási olvasókönyv. L’Harmattan, 53–60.

Gregor Anikó – Kováts Eszter (2018). Nőügyek 2018. Társadalmi problémák és megoldási stratégiák: A kutatási eredmények összefoglalója. Friedrich Ebert Alapítvány.

Gregory, Chris (2009). Whatever happened to householding? In Hann, Chris – Hart, Keith (szerk.), Market and Society: The Great Transformation Today. Cambridge University Press.

Guevara, N. K. A. (2014). Informality and formalization of informal settlements at the turn of the third millennium: Practices and challenges in urban planning. Journal of Studies in Social Sciences, 9(2), 247–299.

Gyáni Gábor (1992). Bérkaszárnya és nyomortelep. A budapesti munkáslakás múltja. Magvető.

Győri Péter (1995). Eladósodott társadalom. Fővárosi díjhátralékok 1984–1994, I–II. rész. Esély. Társadalom- és Szociálpolitikai Folyóirat, 7(1; 2), 32–45., 59–70.

Győri Róbert – Mikle György (2017). A fejlettség területi különbségeinek változása Magyarországon, 1910–2011. Tér és Társadalom, 31(3), 143–165. doi.org/

Hann, Chris M. (1980). Tázlár: a Village in Hungary. Cambridge University Press (Changing Cultures series).

Hann, Chris – Gudeman, Stephen (2015). Introduction: Self-sufficiency as reality and as myth. In Stephen Gudeman (szerk.), Oikos and market: explorations in self-sufficiency after socialism. Berghahn, 1–23.

Harris, Richard (2010). Meaningful types in a world of suburbs (pp. 15–47). doi.org/

Hart, Keith (1973). Informal Income Opportunities and Urban Employment in Ghana. The Journal of Modern African Studies, 11(1), 61–89. doi.org/

Harvey, David (1992). Idő és tér – A társadalmi hatalom forrásai. Korunk, 10, 17–22.

Harvey, David (2013). Az urbanizációs folyamat a kapitalizmusban: egy elemzési keret. In Jelinek Csaba – Bodnár Judit – Czirfusz Márton – Gyimesi Zsuzsa (szerk.), Kritikai városkutatás. L’Harmattan, 55–88.

Hegedüs József (1992). Self-Help Housing in Hungary. The Changing Role of Private Housing Provision in Eastern Europe. In Mathéy, Kosta (szerk.), Beyond Self-Help Housing. Mansell, 217–231.

Hegedüs József – Horváth Vera (2019). A marginalizált helyzetű (szegregációval veszélyeztetett) városi településrészek vizsgálata. Kutatási jelentés, munkaanyag. Készült „A szociális ágazat módszertani és információs rendszerének megújítása” c. kiemelt projekt (SZGYF-EFOP194-57-7/2008) keretében. mri.hu/ – PDF

Hegedüs József – Manchin Róbert (1986). Az üdülőterületek expanziója, 1965–1975. Egyéni és kollektív stratégiák. Szociológia, 2, 251–275.

Hegedüs József – Somogyi Eszter (2016). Moving from an Authoritarian State System to an Authoritarian Market System: Housing Finance Milestones in Hungary between 1979 and 2014. In Jens, Lunde – Whitehead, Christine (szerk.), Milestones in European Housing Finance. Wiley-Blackwell Publishing Ltd., 201–217.

Hegedüs József – Somogyi Eszter – Teller Nóra (2018). Lakáspiac és lakásindikátorok. In Kolosi Tamás – Tóth István György (szerk.), Társadalmi riport 2018. TÁRKI, 309–327.

Hegedüs József – Tosics Iván (1982). Lakásosztályok és lakáspolitika. A budapesti lakáspiac irányításának változásai az elmúlt három évtizedben II. 8(10), 95–105.

Hegedüs József – Tosics Iván (1994). A kelet-európai lakásmodell felbomlása Magyarországon. In Kemény István – Gábor László (szerk.): XXX. 1963-ban alakult meg a Szociológiai Kutatócsoport. MTA Szociológiai Intézete – MTA Társadalmi Konfliktusok Kutatóközpontja, 125–140.

Hegedüs József – Tosics Iván (1998). A közép-kelet-európai lakásrendszerek átalakulása. Szociológiai Szemle, 8(2), 5–31.

Hegedüs József – Tosics Iván – Mayo, Stephen K. (1996). Transition of the Housing Sector in the East Central European Countries. Review of Urban & Regional Development Studies, 8(2), 101–136. doi.org/x

Hilbrandt, Hanna (2021). Housing in the Margins: Negotiating Urban Formalities in Berlin’s Allotment Gardens. John Wiley.

Hirt, Sonia (2007). Suburbanizing Sofia: Characteristics of Post-Socialist Peri-Urban Change. Urban Geography, 28(8), 755–780. doi.org/

Hochstenbach, Cody – Musterd, Sako (2018). Gentrification and the suburbanization of poverty: changing urban geographies through boom and bust periods. Urban Geography, 39(1), 26–53. doi.org/

Hoffmann Tamás (1975). Néprajz és feudalizmus. Gondolat.

Holston, James (1991). Autoconstruction in Working-Class Brazil. Cultural Anthropology, 6(4), 447–465.

Horváth Sándor (2012). Két emelet boldogság. Mindennapi szociálpolitika Budapesten a Kádár-korban. Napvilág.

Jelinek Csaba (2010). The Phenomena of Displacement and Relocation during the Process of Gentrification in Budapest. Studia Universitatis Babeș–Bolyai – Sociologia, 60(2), 105–116.

Jelinek Csaba (2019a). A városrehabilitáció korszakai Magyarországon: Az állam szerepe marginális városi terek (újra)termelésében. Tér és Társadalom, 33(4), 17–37. doi.org/

Jelinek Csaba (2019a). Bevezetés. In Jelinek Csaba (szerk.), Éves jelentés a lakhatási szegénységről 2019. Habitat for Humanity Magyarország, 1–5.

Katona Imre (1965). Átmeneti bérmunkaformák. In I. Szabó (Ed.), A parasztság Magyarországon a kapitalizmus korában: 1848–1914. II. kötet. Akadémiai, 382–432.

Keil, Roger (2018). Suburban Planet. Making the World Urban from the Outside In. Polity Press.

Keller Márkus (2017). Szocialista lakhatás? A lakáskérdés az 1950-es években Magyarországon. L’Harmattan.

Kemény István (1972). A magyar munkásosztály rétegződése. Szociológia, 1, 36–48.

Keményfi Róbert (2003). A kisebbségi tér változatai. MTA Társadalomkutató Központ.

Kocsis János Balázs (2006). Területfejlesztés Budapesten 1950 és 1985 között. A döntéshozatali mechanizmus és a fejlesztések társadalmi háttere. Napvilág.

Kocsis János Balázs (2009). Városfejlesztés és városfejlődés Budapesten, 1930–1985. Gondolat.

Konrád György – Szelényi Iván (1969). Az új lakótelepek szociológiai problémái. Akadémiai.

Konrád György – Szelényi Iván (1971). A késleltetett városfejlődés társadalmi konfliktusai. Valóság, 14(12), 2–34.

Kovács Éva (2007a). A közösségtanulmányoktól a lokális megismerésig. In Kovács Éva (szerk.), Közösségtanulmány. Módszertani jegyzet. Néprajzi Múzeum–PTE Kommunikáció és médiatudomány Tanszék, 7–22..

Kovács Éva (2007b). Interjús módszerek és technikák. In Kovács Éva (szerk.), Közösségtanulmány. Módszertani jegyzet. Néprajzi Múzeum–PTE Kommunikáció és médiatudomány Tanszék, 269–277.

Kovács Éva (szerk.) (2007c), Közösségtanulmány. Módszertani jegyzet. Néprajzi Múzeum – PTE Kommunikáció és médiatudomány Tanszék.

Kovács Éva (2008). „Ki vagyunk esve a külvilágból. A lengyári kolónia”. In Váradi Monika Mária (szerk.), Kistelepülések lépéskényszerben. Új Mandátum, 133–159.

Kovács Éva (2013). Bevezető. In Kovács Éva – Vidra Zsuzsanna – Virág Tünde (szerk.).Kint és bent. Lokalitás és etnicitás a peremvidékeken. L’Harmattan, 7–20.

Kovács Katalin (1999). A szuburbanizációs folyamatok a fővárosban és a budapesti agglomerációban. In Barta Györgyi – Beluszky Pál (szerk.). Társadalmi-gazdasági átalakulás a budapesti agglomerációban. Regionális Kutatási Alapítvány, 91–115.

Kovács Katalin (2008). Kistelepülések lépéskényszerben. In Váradi Monika Mária (szerk.), Kistelepülések lépéskényszerben. Új Mandátum, 7–28.

Kovács Zoltán – Tosics Iván (2014). Urban sprawl on the Danube: the impacts of suburbanization in Budapest. In Sýkora Luděk – Stanilov, Kiril (szerk.), Confronting Suburbanization: Urban Decentralization in Postsocialist Central and Eastern Europe. Wiley-Blackwell Publishing Ltd., 33–64.

Kovai Cecília (2017). A cigány–magyar különbségtétel és a rokonság. L’Harmattan.

Kovai Cecília – Vigvári András (2020). Befejezetlen proletarizáció? A vidéki munkaerő-tartaléksereg Magyarországon a 2008-as válságot követően. Tér és Társadalom, 34(3), 68–89. doi.org/

Kováts Bence (2015). Rezsitámogatás-csökkentés. Az új lakásfenntartási célú települési támogatások vizsgálata 31 önkormányzat példáján. Esély. Társadalom- és Szociálpolitikai Folyóirat, 27(6), 29–60.

Kováts Bence (2020). Did state-socialism restrict self-build in the semiperiphery? The case of Hungary. Housing Studies, 1–22. doi.org/

Kováts Bence (2021). Is There a Core-semiperiphery Division in Housing? Applying World-systems Theory in European Comparative Housing Research. Housing, Theory and Society, 38(4), 419–438. doi.org/

Kováts Bence (2023). The Financialisation of Housing and Housing-related Family Support in Hungary. Akadémiai.

Kövér György (2006). Településszerkezet és városhierarchia. In Gyáni Gábor – Kövér György. Magyarország társadalomtörténete a reformkortól a második világháborúig. Osiris, 50–69.

Kristóf A. (2005). Adalékok Miskolc külterületeinek sajátosságaihoz. Településföldrajzi Tanulmányok, 4(2), 55–67.

Kvale, Steinar (2005). Az interjú. Bevezetés a kvalitatív kutatás interjútechnikáiba. Jószöveg.

Ladányi János – Szelényi Iván (1997). Szuburbanizáció és gettósodás: Szociális, etnikai és térszerkezeti változások az ezredforduló Magyarországán és Budapestjén. Kritika, 7, 4–12.

Ledeneva, Alena (2018). Introduction: the Informal View of the World – Key Challenges and Main Findings of the Global Informality Project. In Ledeneva, Alena (szerk.), The Global Encyclopaedia of Informality I. UCL Press, 1–27.

Leetmaa, Kadri – Brade, Isolde – Anniste, Kristi – Nuga, Mari (2012). Socialist Summer-home Settlements in Post-socialist Suburbanisation. Urban Studies, 49(1), 3–21. doi.org/

Lefebvre, Henri (1991). The Production of Space. Ford. Nicholson-Smith, Donald. Blackwell.

Lefebvre, Henri (2019). Space and mode of production. In Lefebvre, Henri, State, space, world. Selected essays. Ford. Moore, Gerald, Brenner, Neil, Elden, Stuart. University of Minnesota Press, 210–222.

Lepetite, Bernard (2002). Tér és történelem. In Benda Gyula – Szekeres András (szerk.), Tér és történelem. Előadások az Atelier-ben. L’Harmattan, 65–76.

Lewis, Oscar (1969). Sanchez gyermeke. Európa.

Makovicky, Nicolette (2018). Kombinowanie: agency, informality, and the poetics of self in Highland Poland. Journal of the Royal Anthropological Institute, 24(3), 493–511. doi.org/

Márkus István (1973). Az utóparasztság arcképéhez: Gernelyapáti magnószalagok, 1971. október. Szociológia, 1, 56–67.

Massey, Doreen (1995). The spatial division of labour. Social Structures and the Geography of the Production. Routledge.

McFarlane, Colin – Waibel, Michael (szerk.) (2012). Urban Informalities: Reflections on the Formal and Informal. Routledge.

Melegh Attila (2023). The Migration Turn and Eastern Europe: A Global Historical Sociological Analysis. Springer.

Mező Barna (2013). Párhuzamos társadalmak. Szegregációs és integrációs folyamatok Hajdúböszörményben. [Debreceni Egyetem]. unideb.hu/

Mikuš, Marek – Rodik, Petra (2021). Introduction: households and peripheral financialization in Eastern and Southern Europe. In Marek Mikuš – Petra Rodik (szerk.), Households and financialization in Europe: mapping variegated patterns in semi-peripheries. Routledge, 1–34.

Misetics, Bálint (2017). Lakáspolitika és hajléktalanság. In Ferge Zsuzsa (szerk.), Magyar társadalom- és szociálpolitika, 1990–2015. Osiris, 338–363.

Myers, Garth (2013). Afrikai városok: új megközelítések a városkutatás elméletéhez és gyakorlatához. Ford. Radics M. Péter. Publikon Kiadó.

Nagy Erika – Timár Judit (2006). A középvárosi dzsentrifikáció és társadalmi hatásai a posztszocialista Magyarországon. In Enyedi György (szerk.). A történelmi városközpontok átalakulásának társadalmi hatásai. Magyarország az ezredfordulón. MTA Társadalomkutató Központ, 293–317.

Nagy Gábor (2017). Az állami beavatkozások lakáspiaci és területi hatásai a lakásszektorban. Földrajzi Közlemények, 141(3), 235–245.

Nánássy Zoltán (1982). Szükség törvényt bont. A lakihegyi példa. Mozgó Világ, 8(1), 3–16.

Narotzky, Susana – Besnier, Niko (2014). Crisis, Value, and Hope: Rethinking the Economy. Current Anthropology, 55(S9), S4–S16. doi.org/

Némedi Dénes (1985). A népi szociográfia, 1930–1938. Gondolat.

Németh Krisztina (2018). Életvilág-értelmezések. Utak felbomlott világokhoz. Argumentum.

Németh Krisztina (2020a). Az interjú. In Jakab András – Sebők Miklós (szerk.), Empirikus jogi kutatások. Paradigmák, módszertan, alkalmazási területek. Osiris Kiadó – MTA Társadalomtudományi Kutatóközpont, 383–408.

Németh Krisztina (2020b). Marginalizált térből átmeneti térbe. Egy térbeli-társadalmi mobilitási pálya megélt jelentései. Szociológiai Szemle, 30(2), 50–71.

Németh Krisztina (2022). Az önkizsákmányolás fénytörései. A kertészet és a térbeli, társadalmi mobilitás összefüggései egy tanyán élő nő történetében. Socio.hu, 12(2), 1–23. doi.org/

Németh László (1940). A minőség forradalma, I–IV. Magyar Élet Irodalmi Kiadóvállalat.

Olt Gergely – Csizmady Adrienne (2020). Gentrification and functional change in Budapest – „ruin bars” and the commodification of housing in a post-socialist context. Urban Development Issues, 65(1), 17–26. doi.org/

Palomera, Jaime (2014). Reciprocity, Commodification, and Poverty in the Era of Financialization. Current Anthropology, 55(S9), S105–S115. doi.org/

Papp István (2012). A magyar népi mozgalom története, 1920–1990. Jaffa.

Pásztor Györgyi (2006). Városszociológia. Elméletek és problémák. Presa Universitară Clujeană.

Philo, Christo – Parr, Hester – Söderström, Ola (2019). „On edge?” Studies in precarious urbanisms. Geoforum, 101, 150–155. doi.org/

Pichler-Milanović, Nataša (2014). Confronting Suburbanization in Ljubljana. In Sýkora Luděk – Stanilov, Kiril (szerk.), Confronting Suburbanization: Urban Decentralization in Postsocialist Central and Eastern Europe. Wiley-Blackwell Publishing Ltd., 33–64. doi.org/

Pine, Francis (2002). Retreat to the Household? Gendered Domains in Postsocialist Poland. In Hann, Chris (szerk.), Postsocialism. Ideals, Ideologies and Practices in Eurasia. Routledge, 95–113.

Pócsi Gabriella (2009). Kiskertek a városok peremén. Kiskertek differenciálódása a rendszerváltozás óta, Szegeden. In Fazekas István – Szabó Valéria (szerk.), Települési környezet. Meridián Alapítvány, 36–42.

Polányi Károly (1979). Az archaikus társadalom és a gazdasági szemlélet. Gondolat.

Polányi Károly (1997). A nagy átalakulás. Mészáros Gábor kiadása.

Portes, Alejandro (1983). The Informal Sector: Definition, Controversy, and Relation to National Development. Review (Fernand Braudel Center), 7(1), 151–174.

Pósfai Zsuzsanna (2020). Polarizáció a magyar lakáspiacon. Lakásfinanszírozás függő gazdasági helyzetben. Periféria Tanulmányok 4. Periféria Közpolitikai és Kutatóközpont.

Pósfai Zsuzsanna – Nagy Erika – Gál Zoltán (2017). Financialization and Inequalities: The Uneven Development of the Housing Market on the Eastern Periphery of Europe. In Fadda, Sebastiano – Tridico, Pasquale (szerk.), Inequality and Uneven Development in the Post-Crisis World. Routledge, 161–190. doi.org/

Pulay Gergő (2005). A vendégmunka mint életforma. Széki építőmunkások Budapesten. In Feischmidt Margit (szerk), Erdély (de)konstrukciók. Néprajzi Múzeum–PTE Kommunikáció és Médiatudomány Tanszék, 143–162.

Pulay Gergő – Răzvan Voinea, Andrei – Dolghin, Dana (2022). Ferentari incomplet., Volumul I., Politici urbane la o margine de oraş (1846–2011). Editura Studio Zona.

Rakowski, Tomasz (2016). Hunters, gatherers, and practitioners of powerlessness. An ethnography of the degraded in postsocialist Poland. Ford. Gauger, Søren. Berghahn Books.

Rex, John A. (1973). Az átmeneti övezet szociológiája. In Szelényi Iván (szerk.), Városszociológia. Közgazdasági és Jogi, 203–223.

Rézler Gyula (1943). Falukutatók és szociográfusok A magyar társadalom önvizsgálata az elmúlt évtizedben. Faust.

Rézler Gyula (1974). Egy magyar textilgyár munkástársadalma. In Litván György (szerk.). Magyar munkásszociográfiák. Kossuth, 383–405.

Rolnik, Raquel (2013). Late Neoliberalism: The Financialization of Homeownership and Housing Rights. International Journal of Urban and Regional Research, 37(3), 1058–1066. doi.org/

Ronald, Richard (2018). “Generation Rent” and Intergenerational Relations in The Era of Housing Financialisation. Critical Housing Analysis, 5(2), 14–26. doi.org/

Roy, A. (2005). Urban Informality: Toward an Epistemology of Planning. Journal of the American Planning Association, 71(2), 147–158. doi.org/

Roy, Ananya (2011). Slumdog Cities: Rethinking Subaltern Urbanism. International Journal of Urban and Regional Research, 35(2), 223–238. doi.org/

Sabaté, Irene (2016). The Spanish Mortgage Crisis and the Re-emergence of Moral Economies in Uncertain Times. History and Anthropology, 27(1), 107–120. doi.org/

Sárkány Mihály (1977). A gazdaság átalakulása. In Bodrogi Tibor (szerk.), Varsány. Tanulmányok egy észak-magyarországi falu társadalomnéprajzához. Akadémiai, 63–150.

Sassen, Saskia (1991). The Global City. Princeton University Press.

Scheiring Gábor (2019). Egy demokrácia halála. Az autoriter kapitalizmus és a felhalmozó állam felemelkedése Magyarországon. Napvilág.

Sik Endre (1981). A munkacsere Tiszaigaron. Szociológia, 1, 49–72.

Sik Endre (1988). Az „örök” kaláka. In Sik Endre – Kelen András. Az „örök” kaláka / A társadalmi munka szociológiája. Gondolat, 7–195.

Sik Endre (1992). From the Second to the Informal Economy. Journal of Public Policy, 12(2), 153–175.

Sik Endre (1996). Egy ló-öszvér a lovakról és a szamarakról. Adalék a második gazdaság hazai eszmetörténetéhez. Közgazdasági Szemle, 43(4), 704–725.

Simone, AbdouMalique (2010). City Life from Jakarta to Dakar. Movements at the Crossroads. Routledge.

Sipos András (2011). A jövő Budapestje, 1930–1960. Városfejlesztési programok és rendezési tervek. Napvilág.

Slater, Tom (2009). Missing Marcuse: On gentrification and displacement. City, 13(2–3), 292–311. doi.org/

Smith, Joan – Wallerstein, Immanuel (1992). Households as an institution of the world-economy. In Smith, Joan – Wallernstein, Immanuel (szerk.), Creating and Transforming Households. The Constraints of the World-Economy. Cambridge University Press (Changing Cultures series), 3–24. doi.org/

Smith, Neil (1984). Uneven development: Nature, Capital, and the Production of Space. Basil Blackwell.

Smith, Neil (2002). New Globalism, New Urbanism: Gentrification as Global Urban Strategy. Antipode, 34(3), 427–450. doi.org/

Soaita, Adriana Mihaela (2013). Romanian Suburban Housing: Home Improvement through Owner-building. Urban Studies, 50(10), 2084–2101. doi.org/

Stanilov, Kiril – Sýkora, Luděk (2014). The Challange of Postsocialist Suburbanization. In Stanilov, Kiril – Sýkora, Luděk (szerk.), Confronting Suburbanization: Urban Decentralization in Postsocialist Central and Eastern Europe. Wiley-Blackwell Publishing Ltd., 1–33.

Stephens, Mark – Lux, Martin – Sunega, Petr (2015). Post-Socialist Housing Systems in Europe: Housing Welfare Regimes by Default? Housing Studies, 30(8), 1210–1234. doi.org/

Sýkora, Luděk –Stanilov, Kiril (2004). Postsocialist Suburbanization Patterns and Dynamics: A Comparative Perspective. In Stanilov, Kiril – Sýkora, Luděk (szerk.), Confronting Suburbanization: Urban Decentralization in Postsocialist Central and Eastern Europe. Wiley-Blackwell Publishing Ltd., 256–295.

Szabó Á. Töhötöm (2009). Kooperáló közösségek. Munkavégzés és kapcsolatok a falusi gazdaságban. Mentor Könyvek.

Szalai Júlia (2007). Nincs két ország…? Társadalmi küzdelmek az állami (túl)elosztásért a rendszerváltás utáni Magyarországon. Osiris.

Székely Gáborné (2018). A lakásvásárlás finanszírozása. In Dóra Ilona – Hegedüs József – Horváth Áron – Sápi Zoltán – Somogyi Eszter – Székely Gáborné. Miben élünk? A 2015. évi lakásfelmérés részletes eredményei. Központi Statisztikai Hivatal, 67–80.

Szelényi Iván (1990). Városi társadalmi egyenlőtlenségek. Akadémiai.

Szelényi Iván (1992). Harmadik út. Polgárosodás a vidéki Magyarországon. Akadémiai.

Szelényi Iván (1996). Cities under Socialism – and After. In Andrusz, Gregory – Harloe, Michael – Szelényi, Iván (szerk.), Cities After Socialism. Urban and Regional Change and Conflict in Post-Socialist Societies. Blackwell, 286–317.

Szombati Kristóf (2018). The Revolt of the Provinces. Anti-Gypsyism and Right-Wing Politics in Rural Hungary. Berghahn Books.

Thirring Lajos (1935). Nagy-Budapest népessége. Statisztikai Közlemények.

Timár Judit (1993a). A városok körüli rurális peremzóna átalakulásának néhány sajátossága az Alföldön. In Kovács Teréz (szerk.), Kiút a Válságból. II. falukonferencia. MTA Regionális Kutatások Központja, 303–308.

Timár Judit (1993b). Az alföldi szuburbanizáció néhány sajátossága. Alföld Tanulmányok, XV, 217–232.

Timár Judit (1999). Elméleti kérdések a szuburbanizációról. Földrajzi Értesítő, 48(1–2), 7–31.

Timár Judit (2019). „Államosított tértermelés” a kiszorítottak perspektívájából egy dzsentrifikálódó városrészben. Tér és Társadalom, 33(4), 38–60. doi.org/

Timár Judit – Kovács Zoltán (2020). Hinterland Development. In Kobayashi, Audrey Lynn (szerk.), International Encyclopedia of Human Geography. Elsevier, 5–13.

Timár Judit – Váradi Monika Mária (2000). A szuburbanizáció egyenlőtlen fejlődése az 1990-es évek Magyarországán. In Horváth Gyula – Rechnitzer János (szerk.), Magyarország területi szerkezete és folyamatai az ezredfordulón. MTA Regionális Kutatások Központja, 153–175.

Tomay Kyra (2007). Városrehabilitáció és dzsentrifikáció Budapesten. A rehabilitációs stratégiák szerepe a térbeli-társadalmi mintázat alakulásában. In Enyedi György (szerk.), A történelmi városközpontok átalakulásának társadalmi hatásai. Magyarország az ezredfordulón. MTA Társadalomkutató Központ, 119–150.

Tsenkova, Sasha (2009). Housing Policy Reforms in Post-Socialist Europe: Lost in Transition. Physica-Verlag.

Tsenkova, Sasha (2010). Informal settlements in post-communist cities: Diversity factors and patterns. Urbani Izziv, 21(2), 73–84. doi.org/

Turner, John F. C. (1976). Housing by people. Towards Autonomy in Building Environments. Marion Boyars.

Udvarhelyi Éva Tessza (2014). Az igazság az utcán hever. Válaszok a magyarországi lakhatási válságra. Napvilág.

Umbrai Laura (2008). A szociális kislakásépítés története Budapesten, 1870–1948. Napvilág.

Váradi Monika Mária (1997). Solymár: az aranyfalu. Tér és Társadalom, 11(4), 45–68. doi.org/

Váradi Monika Mária (2007). Utak, elágazások – a közelmúlt falukutatásai. In Kovács Éva (szerk.), Közösségtanulmány. Módszertani jegyzet. Néprajzi Múzeum–PTE Kommunikáció és Médiatudomány Tanszék, 43–68.

Váradi Monika Mária (2018). Migráció alulnézetből. Argumentum–MTA KRTK Regionális Kutatások Intézete.

Vasárus Gábor (2016). Külterületi szuburbanizáció és szegregáció: Példák vidéki agglomerációk konfliktusaira. Településföldrajzi Tanulmányok, 1, 84–94.

Vasárus Gábor (2019). A lakossági szuburbanizáció szerepe a hazai vidéki agglomerációk külterületeinek átalakulásában [Szegedi Tudományegyetem]. u-szeged.hu/

Vasárus Gábor – Bajmócy Péter – Lennert József (2018). In the shadow of the city: Demographic processes and emerging conflicts in the rural-urban fringe of the Hungarian agglomerations. Geographica Pannonica, 22(1), 14–29. doi.org/

Vasárus Gábor László (2022). Városhatáron belüli szuburbanizáció Magyarországon – egy paradoxon feltárása. Területi Statisztika, 62(4), 379–404. doi.org/

Vidacs Bea (1985). Komaság és kölcsönösség Szentpéterszegen. Ethnographia, 96(4), 509–529.

Vigvári András (2011). Köztes-Európa kertjei: lokalitást szorgalmazó modellek a hazai társadalom-leírás hagyományában. Kritika, 2011(11–12), 19–22.

Vigvári András (2013). Utcaharc: egyeztetési eljárások az egyik tiszakerecsenyi utcában. In Kovács Éva Judit – Vidra Zsuzsanna – Virág Tünde (szerk.), Kint és bent. Lokalitás és etnicitás a peremvidékeken. L’Harmattan, 303–329.

Vigvári András (2016). „Rural poverty” in urban spaces of Budapest Research proposal for examining spatial inequality in contemporary Hungary. Socio.hu, Special issue, 47–61. doi.org/

Vigvári András (2017). Kettős kihívás előtt. A hallgatás megtörése és a megosztás felelőssége a kortárs terepkutatásokban. Szociológiai szemle, 27(2), 41–53. szociologia.hu/ – PDF

Vigvári András (2020). Az informalitás fogalomtörténete a magyarországi társadalomtudományokban. In Szabari Vera (szerk.), (Disz)kontinuitások. A magyar szociológia 1960 és 2010 között. Napvilág – ELTE Eötvös, 240–262..

Vigvári András (2022). A külterületi zártkertek benépesülése a lakhatási válság árnyékában. Egy Budapest környéki eset tanulságai. Szociológiai Szemle, 32(1), 145–168. doi.org/

Vigvári András – Gerőcs Tamás (2017). The Concept of ‘Peasant Embourgeoisement’ in the Perspective of Different Historical Conjunctures. Studia Universitatis Babeş-Bolyai Sociologia, 62(1), 85–104. doi.org/

Virág Tünde (2015). Bevezető. In Virág Tünde (szerk.), Törésvonalak. Szegénység és etnicitás vidéki terekben. Argumentum, 7–25.

Virág Tünde (2020). Demográfiai polarizáció, térbeli és társadalmi marginalizáció két zsugorodó középvárosban. Szociológiai Szemle, 30(2), 27–49.

Virág Tünde (2015). Törésvonalak Szegénység és etnicitás vidéki terekben. Argumentum. Virág Tünde. (2010). Kirekesztve. Falusi gettók az ország peremén. Akadémiai.

Wacquant, Loïc (2008a). Urban outcasts. A comparative sociology of advanced marginality. Polity Press.

Wacquant, Loïc (2008b). Relocating Gentrification: The Working Class, Science and the State in Recent Urban Research. International Journal of Urban and Regional Research, 32(1), 198–205. doi.org/

Wacquant, Loïc(2013). Lakóhelyi megbélyegzés a fejlett marginalitás korában. Ford. Dósa Mariann. Fordulat, 13, 12–27.

Wallerstein, Immanuel (2010). Bevezetés a világrendszer-elméletbe. Ford. Koltai Mihály Bence. L’Harmattan.

Ward, Peter M. – Macoloo, G. Chris (1992). Articulation Theory and Self-Help Housing Practice in the 1990s. Journal of Urban and Regional Research, 16(1), 60–80.

Ward, Peter M. – Peters, Paul A. (2007). Self-help housing and informal homesteading in peri-urban America. Settlement identification using digital imagery and GIS. Habitat International, 31(2), 205–218. doi.org/

Waters, Hedwig Amelia (2018). The financialization of help: moneylenders as economic translators in the debt-based economy. Central Asian Survey, 37(3), 403–418. doi.org/

Wetzstein, Steffen (2017). The global urban housing affordability crisis. Urban Studies, 54(14), 3159–3177. doi.org/

Whyte, William Foote (1999). Utcasarki társadalom. Egy olasz szegénynegyed társadalomszerkezete. Ford. Vörös Miklós. Új Mandátum – Max Weber Alapítvány.

Wolf, Eric R. (1973). Parasztok. In Service, Elman Rogers – Sahlins, Marshall – Wolf, Eric R. (szerk.), Vadászok, törzsek, parasztok. Ford. Sárkány Mihály – Nagy Géza – Takács Ferenc. Kossuth, 319–454.

Wolf, Eric R. (1995). Európa és a történelem nélküli népek. Ford. Makai György. Akadémiai – Osiris – Századvég.

Young, Michael – Willmott, Peter (1999). Család és rokonság Kelet-Londonban. Ford. Kállai Tibor. Új Mandátum – Max Weber Alapítvány.

Zwiers, Merle – Bolt, Gideon – Van Ham, Maarten – Van Kempen, Ronald (2016). The global financial crisis and neighborhood decline. Urban Geography, 37(5), 664–684. doi.org/

Képek jegyzéke

»1.« Zártkert-Magyarország, 2023, fotó: Horváth Gideon

»2.« Átmeneti terek, 2023, fotó: Horváth Gideon

»3.« Lakihegy lakója, 1980, fotó: Nánássy Zoltán

»4.« Budapestre ingázók, 2023, fotó: Horváth Gideon

»5.« Új lakókra várva, 2023, fotó: Horváth Gideon

»6.« Dűlőút eső után, 2022, fotó: Vigvári András

»7.« Zártkerti épületek, 2022, fotó: Vigvári András

»8.« A szabadság földje?, 2023, fotó: Horváth Gideon

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Borítóterv Janković Milán
Művészeti vezető Janković Milán
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 529 6

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence