Roxanne de Bastion

A BUDAPESTI ZONGORISTA

Fordította

Falvay Dóra

A fordítás alapjául szolgáló mű:

The Piano Player of Budapest

First published in Great Britain in 2024 by Robinson

Copyright © Roxanne de Bastion, 2024

Translation copyright © Falvay Dóra, 2025

All rights reserved.

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-521-0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Richardnak

mindazoknak, akik bizonytalanok,

hol is van az otthonuk,

melyik nyelv a sajátjuk,

mindazoknak, akik ősi félelmeket

és sérelmeket hordoznak magukban,

mindazoknak, akik ezeket mostanában

talán még jobban érzik

TARTALOM

ÉDES GYEREKEIM

ELSŐ RÉSZ – Zene

Első fejezet – Sürgönyözz!

Második fejezet – Úgy is lett

Harmadik fejezet – Segítség, örököltem!

Negyedik fejezet – Boldogság és szemellenző

Ötödik fejezet – Csodálatos elszigeteltség

Hatodik fejezet – Családfa

Hetedik fejezet – Egyelőre

Nyolcadik fejezet – Táncoltak ítéletnapig

MÁSODIK RÉSZ – Életben maradni

Kilencedik fejezet – Nem öltöztél elég melegen

Tizedik fejezet – Üldözés és hajsza

Tizenegyedik fejezet – Vagy te, vagy én

Tizenkettedik fejezet – Mindenki prédája

Tizenharmadik fejezet – A szerencse szeszélye

Tizennegyedik fejezet – A budapesti zongorista

Tizenötödik fejezet – Sötét fellegek a láthatáron

Tizenhatodik fejezet – Hogy soha többet ne történhessen meg

HARMADIK RÉSZ – Reménység

Tizenhedetik fejezet – Hazamennék Magyarországra

Tizennyolcadik fejezet – Szoba falak nélkül

Tizenkilencedik fejezet – Mindnyájan együtt

Huszadik fejezet – Miféle emberek voltunk mi?

Huszonegyedik fejezet – Emlékszel még

Huszonkettedik fejezet – Tente-tente, kisfiú

Huszonharmadik fejezet – Búcsú Budapesttől

Huszonnegyedik fejezet – Azoknak, akik hallgatnak

UTÓSZÓ

MEGJEGYZÉS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

ÉDES GYEREKEIM

Berlin, 2020

Van egy zongoránk a családban. A fedél jobb felső sarkán visel néhány fognyomot, apám rágcsálta meg első tejfogacskáival. Aztán teltek az évek, apám már saját szerzeményeit zongorázta, én pedig a zongora alatt ülve játszadoztam, és szívtam magamba a zenét, miközben a kezem még egy kvintet sem ért volna át.

Most ennél a zongoránál ülök, és ha kicsit megerőltetem magam, le tudok fogni egy oktávot. Nyolc egész hangot ér már át a kezem, de az elmém nem éri föl a tényt, hogy apám meghalt az imént.

A nappalijában aludt el örökre, a zongora pedig néma tanúja volt egy újabb gazdája távozásának. Az utolsó hetek intenzív zajgását mély csönd váltotta föl. Apám sohasem akart terhére lenni senkinek. Halálának pillanatát is udvariasan választotta meg, egy igen ritka pillanatot, amikor egyikünk sem volt jelen a szobában – sem anyám, sem a testvérem, sem a partnereink, sem én. Ketten voltak csak, ő meg a zongora.

A zongora megelőzi emlékezetem kezdeteit. Öröktől fogva velünk volt, és bizonyos mértékig magától értetődőnek vettem a társaságát. Hanem egy ekkora veszteség mindent új, éles fényben mutat meg. Most, ha megnézem magamnak ezt a zongorát, élénken átérzem, mennyire régi. Nem csillogó lakk-fekete, mint a zongorák általában, hanem barna, az öreg faanyag tompa barnaságával. Itt-ott fakóbb foltok tarkítják, ahol a redőnyön át betűző napsugár kiszívta: akár egy öregember arcán a szeplők, májfoltok. A billentyűk elefántcsontja elvékonyodott a sok használatban. Fölöttük lepergő aranyozású betűk hirdetik a gyártó cég nevét: Blüthner. Múzeumi tárgynak néz ki, mégis a szüleim előregyártott házában van otthon, Berlin egyik külvárosában. Én is ebben a házban nőttem föl.

Különleges alkalmakkor apám fölnyitotta a baby grand zongora födelét. Gyerekszememnek nem létezett ennél varázsosabb átváltozás: a hangszer belsejében titkos világegyetem rejtőzött. Arany húrok, akár a hárfán, könnyű fakalapácsok és a fekete rúd, amely a födelet kitámasztotta. Így, fölnyitva a hangja fényesebb lett, zengőbb; valahogyan fiatalosabb és vibrálóbb.

Az idő nagyobb részében a zongora jelenléte nyugodt dacot sugárzott és szilárd tekintélyt; egykedvűen tűrte, hogy ragacsos kisgyerek-mancsok püföljék teljes erővel a billentyűit. Ugyanakkor néma biztatás is áradt belőle, tekintet nélkül arra, hogy befutott, sikeres zenészről vagy szerény amatőrről volt szó: alkotásra invitált minden művészt. Van ebben a zongorában valami, ami a legjobbat hozza ki a rajta játszókból és a családunkból – már a negyedik nemzedékben.

A családi legenda szerint dédapám, Aladár vette a zongorát 1905-ben, Magyarországon, jegyajándékképpen a jövendőbelije, Katica számára. Katica a fiának, Stephennek adta tovább, hozzánk pedig akkor került, amikor Stephen meghalt.

Tudok játszani rajta, de közel sem úgy, mint apám. Most, hogy ő is távozott, az én dolgom lesz, hogy a zongora gondját viseljem. Énekes és dalszerző vagyok, Londonban élek, egy olyan korban, amikor a zenét streaming útján terjesztik, és nem tudom, lesz-e valaha akkora otthonom, amelyben el tudnám helyezni ezt a hangszert. Elképzelem, mit szólna a főbérlőm, ha látná, ahogy daruval próbálom beemeltetni a bérelt lakásomba. Éneklésben és dalok írásában elég jó vagyok, de sohasem fogok úgy improvizálni, olyan csodásan játszani a zongorán, mint apám, az abszolút hallásával és végtelen érzékenységével, a szív és az ész tökéletes együttműködésével. Elveszettnek érzem magam most, hogy ő nincs már mellettem, és nem ad röpködő jobbkezes futamaim alá megbízható, vigasztaló basszus alapot.

Vannak még különleges holmik ebben a lakásban. A falait egész sor családi portré népesíti be. A legnagyobb éppen a zongora fölött helyezkedik el: téglalap alakú, sötét tónusú festmény, elragadó fiatal nőt ábrázol. A lány haja rövid, sötét és hullámos, szív alakú arcocskája rózsás, apró szeme kerek és ragyogó. Ezüstszürke ruhája fölött sötét szőrmestóla, amelyet alábocsát, hogy látni engedje meztelen vállát. Öltözékét hosszú gyöngysor, valamint hozzáillő fülbevaló és karkötő egészíti ki. Mosolya egyszerre kissé kacér és unott. Azt a benyomást kelti, hogy nagyon igyekezett a lehető legjobban kinézni a képen, de a festés hosszadalmas folyamata kifárasztotta.

A zongora tetején egy kis, fekete-fehér fénykép áll, egy fiatalember képe, aki ujjait ugyanazokon a billentyűkön nyugtatja, amelyek előtt ülök. Remekbe szabott öltönyt visel, zakója alól vakító fehér ing kandikál elő. Arca átszellemült derűt fejez ki, tekintetét a billentyűkre irányítja.

Ha valaki először látogatott el ebbe a lakásba, a két portré előbb vagy utóbb valahogyan mindig szóba került. Egyik barátomnál sem díszítették elhunyt rokonok képei a falakat. Gyerekkoromban, ha a pajtásaim nálunk aludtak, mindig nagy szenzáció volt a két kép: éjszakára elhelyezkedve, hálózsákba burkolózva azt játszottuk, hogy szellemek laknak bennük, hogy bármelyik pillanatban életre kelhetnek.

– Ti gazdagok vagytok, ugye? – kérdezte egy osztálytársam, amikor megemlítettem, hogy odahaza versenyzongoránk van.

– Nem, de azt hiszem, régen gazdag volt a család – feleltem hétéves bölcsességgel.

A zongora és a két portré előkelő légköre éles ellentétben áll a környezetükkel. Anyám nyugdíjas, egykori szociális munkás, apám pedig, akiről nehezemre esik múlt időben beszélni, zenész, akinek különféle tanári félállásai voltak. Ha épp nem volt állásban – de akár állás mellett is –, gyakran föllépett a legkülönbözőbb zenekarok tagjaként vagy mint szólóénekes-dalszerző. Szüleim a hatvanas-hetvenes évek gyermekei: liberális, impulzív, pénz- és karrierhajszolástól teljesen mentes személyiségek. Mégis sokat civódtak a pénz miatt. Bizonyos értelemben igaz a régi pajtásaim játéka, hogy kísértetek élnek a zongorában és a két portréban: egy régmúlt kor, rég elveszett gazdagság kísértetei.

A zenei hangnemek alaphangját angolul home-nak, vagyis otthonnak nevezik. Az alaphang a horgony, amely az egész dalt rögzíti. Ha meghalljuk, ösztönösen úgy érezzük, hazaértünk, biztonságban vagyunk. Nekem sosem kellett azon töprengenem, mit is akarok kezdeni az életemmel. Bármily bizonytalan volt is a származásom, afelől sohasem volt kétségem, hogy merre tartok. Négyévesen, amint megismerkedtem a Beatlesszel, már tudtam, hogy zenélni fogok. Szabályos megszállottság volt, hogy saját dalokat akartam alkotni, és azonnal ügyetlenül neki is estem a zongorának, részint apámat, részint pedig John Lennont utánozva.

A zenén kívül annál bonyodalmasabb otthonra találni; bárhol vagyok is, mindenütt idegennek érzem magam. Itt születtem, Berlinben, akárcsak anyám, apám pedig Közép-Nyugat-Angliában, ahogy a testvérem is. Családunk állandóan ingázott a két hely között, egyikhez sem illeszkedtünk tökéletesen, de végül is a liberális Berlin győzött a roppant konzervatív Közép-Anglia fölött. Anyám képtelen volt megszokni, hogy egyenruhában lássa a lányait, vagy hogy megvető pillantásokat kap, ha másik orvos véleményét is ki akarja kérni.

Két kultúra, két anyanyelv között ingázni sok előnnyel, ugyanakkor sok hátránnyal is jár. Képes vagyok elkülöníteni a szó hangzását a jelentésétől, és ennek dalszerzőként nagy hasznát látom. A szófordulatok összehasonlítgatása állandó gyönyörűség – például míg németül a „forró kása körül táncolunk”, angolul, erélyesebb megoldásként, „csapkodunk a bozót körül”. Másfelől viszont mindkét nyelven csak egy bizonyos határig tudom kifejezni magamat, és ha olyasvalakivel vagyok, aki csak az egyikkel azonosul a két nyelvből-kultúrából, akkor személyiségem egy oldala mindenképpen árnyékban marad.

Ráadásul németségemen és britségemen kívül van identitásomnak egy harmadik, rejtett rétege is: az örökség és a legendák. A zongora és az arcképek a saját, külön nyelvüket beszélik, tovább bonyolítva válaszomat az oly gyakran föltett kérdésre: honnan is származom? Sokkal egyszerűbb feladat számomra az egyvonalas C-ben megtalálni az „otthont”.

Azt elég korán megértettem, hogy otthonunknak ezek a berendezései – a zongora meg a két portré – szokatlannak számítanak. Annál tovább tartott rájönni, mennyire szokatlan az, hogy az ember tágabb rokonsága szanaszét van szórva a földgolyón. Kisebb koromban azt hittem, mindenkinek élnek rokonai a világ legtávolabbi sarkaiban, Kanadában, Ausztráliában, Amerikában. Azon nem törtem a fejem, miért vagyunk ennyire szanaszét. Az apai család idősebb tagjai a legkülönfélébb akcentusokkal beszéltek. Mindnyájan több nemzethez is tartoztak, s mindegyikükben volt valami kiáltóan „külföldi”.

E rokonok nagy többsége rég halott már, de én élénken emlékszem nagyanyám magyar nyelvű társalgásaira Lóránt dédnagybátyámmal. Beszélgetésük csodálatos, eleven misztérium volt. Családunk egyik oszlopa, horgonya és gyökere, az apám unokanővére, Judit, Svédország és Magyarország között ingázik. Az ő akcentusa megint egészen más – kihallani az angolságából mind született, mind pedig választott hazáját. Berlin jó középút a kettő között, ezért gyakran látogat bennünket. Apámat mindig ezen a titkos, elveszített nyelven szólítja: „Szervusz, drágám”. Apám ugyan nem beszéli a nyelvet, mégis tudja, mit jelent ez.

Arra már nem emlékszem, mikor tudtam meg, hogy apám családja, azok az arcok a festményeken, fotókon, mind zsidók. Valahogy mintha mindig is tudtam volna, mintha ez a tény festék volna a képek hátterén. Nem sokat taglaltuk annak idején, mit jelent zsidónak lenni, de valahogy a levegőben volt valami homályos meggyőződés, hogy ez az oka annak, hogy annyira más mind fizikailag, mind szellemi értelemben ennek a családnak a három nemzedéke.

Apám sosem azonosult a zsidósággal, hiába erősködött Judit kuzinja, hogy márpedig zsidó ő, akár tetszik, akár nem. Ha egyáltalán hozzászólt a kérdéshez, csak azt hangsúlyozta, hogy sem szüleik, sem nagyszüleik nem gyakorolták már a vallást. Mindnyájan előírt vallás nélkül nőttünk föl. Anyám ragaszkodott hozzá, hogy húgom meg én előbb érjünk olyan korba, amikor felelős döntést hozhatunk arról, akarunk-e bármilyen egyházhoz tartozni. Ennek természetes következményeként nyilván nem akartunk. Apánk viszonyulása a valláshoz bonyolultabb volt ennél. Ő is legalább olyan szilárdan, ha ugyan nem még szenvedélyesebben vallotta, hogy nem kell az életünkre vallási címkéket ragasztani, csakhogy olyan okokból érzett így, amelyeket maga is csak sokkal később értett meg. Egy életbe került, hogy elfogadja és megértse, hogy a szíve tele van öröklött félelemmel. Végül hiábavalónak bizonyult menekülése saját zsidósága elől. Jom Kipurkor halt meg, a zsidó naptár legszentebb napján.

Apám házában rengeteg fiók és doboz van, tele régi kazettákkal, CD-kkel, levelekkel, iratokkal, fotókkal és könyvekkel. Tréfás eposzi jelzőt adott magának: „Richard, a Megőrző”, mivel szabályos múzeumőrévé vált a családi história minden, elérhető apróságának. Valahányszor elhunyt egy-egy idősebb családtag, mindnyájan tudtuk: „a holmit Richard veszi gondjába”. És valahányszor a testvére, Julie néném lomtalanításba fogott (márpedig amilyen gyakran belefogott, kész csoda, hogy maradt egyáltalán kihajigálni valója), hatalmas paksaméta iratot és fotót küldött apámnak, s hozzá cirkalmas kézírásával rótt cédulákat: Édeseim! Néhány kép mama és papa nyaralásairól, meg még néhány olyan arc, amit én nem ismerek föl… Remélem, szerzek vele némi örömöt! Csókol Julie.

Nagynéném aránylag hosszú időn át érezte úgy, hogy a tárgyak, főként a családtörténethez köthetők, inkább csak terhet jelentenek.

Nővérem és én most azzal a ténnyel igyekszünk megküzdeni, hogy immár apánk élete is ennek a szüntelen növekvő történetnek a részévé vált, együtt a számtalan, általa gyűjtött képpel és emlékkel a szüleitől és a még korábbi nemzedékektől. Különös tehetsége volt a látszólag jelentéktelen apróságok összeszedegetéséhez és elraktározásukhoz a legváratlanabb helyeken, ami ugyancsak kockázatos érzelmi utazássá tette a holmijai átnézését. Hogy merhetnék eldobni például egy régi telefonszámlát, ha költői ötletfoszlányok vannak a hátára firkálva? Vagy azt a parányi dobozkát egy fiók leghátuljában megbújva – kinyitom, és mit találok benne: egy kavicsot, egy gemkapcsot, egy fogat.

– Hát persze! Ne mondd, hogy nem tudtad – nevet a húgom elképedt arcomon, és a rámolás kellős közepén megállunk, amíg megismerteti velem a lelethez tartozó történetet.

És valahányszor olyan titokzatos holmira akadunk, amelynek egyikünk sem ismeri a történetét, együtt sírunk és bánkódunk, hogy miért nem figyeltünk jobban, miért nem kérdeztünk, amikor még kérdezhettünk, miért nem jobb a memóriánk.

Sorra nyitogatom a fiókokat az ipari méretű iratszekrényen, amely az íróasztalt tartja. Tele van akkurátusan elrendezett magnókazettákkal. Némelyiken semmi jelzet, másokon számomra ismeretlen kézírás. Legtöbbjük azonban gondosan föl van címkézve apám írásával, amely a testvéréétől eltérően nem kurzív. Ezek a föliratok egységesek, takarosak, megmelengetik a szívemet:

Stephen – The Rainbow Rooms, 1957

Stephen – 1907–1920

Stephen – In a Senitmental Mood

Stephen a háborús emlékeit meséli – 1. rész

Stephen a háborús emlékeit meséli – 2. rész

Stephen a háborús emlékeit meséli – 3. rész

A gyászidőszak kezdetén valósággal elárasztanak az apró, látszólag összefüggéstelen gondolatok. A kazetták elszabadítják az érzelmeimet, de nem is kíváncsiságot vagy örömöt érzek a láttukon, hogy milyen sok fölfedezni valót találtam, hanem álmélkodom, milyen takarosan vannak elhelyezve, s milyen csodálatosan rendezett az összes fiók. Reménytelenül kétbalkezesnek érzem magamat. Apámmal ellentétben én nem vagyok képes rendet tartani.

Később azon az estén belehallgatok az egyik, jelzetlen kazettába, és a zongoránk ismerős hangja üti meg a fülemet. Különlegesen lágy, puha zengése van. De nem apám játszik rajta. Túl régi a felvétel, a játék pedig túl cikornyás, túlságosan klasszikus.

Nem ismerhettem Stephent, a nagyapámat, azt a snájdig úriembert a Blüthneren álló képről. Számomra ő tökéletes rejtély. Egyszer találkoztam ugyan vele, de hát pár hónapos kisgyerek voltam, akiben még nem alakulhattak ki emlékképek. Csak mások történeteit és benyomásait hallhattam róla, de ezek zavaróan ellentmondásos képet rajzoltak ki.

Későbbi képeken, a narancsos-barnásra színeződött hetvenes-nyolcvanas évekbeli fotókon törékenynek, sebezhetőnek látszik. Az arca itt kedvesebb, mint a régi, fekete-fehér képeken, de érezhető, hogy nagy erőfeszítésébe kerül már az is, hogy üljön a fotelben és pózoljon a képhez. Az a kép, ami a zongoránál ábrázolja, nyugodt, derűs magabiztosságot sugároz. A tekintete olyan, amelyet előadóművészeknél figyeltem meg: végignéz a termen, senkire sem fókuszálva, mégis minden nézőnek azt az érzést adva, hogy látják. Nagyapámnak ezt az arcát szeretem igazán.

A kazetta, amit hallgatok, egy 1954-ben készült Ferrograph-felvétel másolata. Stephen egy saját darabját játssza, melynek címe: Az öreg malom álma. Véletlenségből éppen az egyetlen kompozíciója, amit ismerek. Ám a friss gyász nyers, hasogató fájdalmában úgy ér, mintha életemben először hallanám.

Olyan mélyről, olyan lassan kezdi, hogy szinte fenyegető. A dallam mélységes bánatot sugároz, tökéletesen tükrözi a lelkiállapotomat. Stephen ujjai könnyedén végigfutnak a billentyűkön, régi filmeken ilyen hangsorral szokták jelezni, hogy a hős álomba merül. A művész váltakozó érzelmek során vezeti végig hallgatóit, románctól káoszig, drámától a feloldásig. A zene végeztével egy kattanás, majd beszédhang hallatszik. Stephen nyilván új felvételt készített a régi kazettára. A zongora szellemhangját még hallani a beszéd hátterében. Modern technológiával gyerekjáték volna megcsinálni: digitális úton két felvételt készítenék párhuzamosan, egyet a zongorával, a másikat a hangüzenettel, aztán egy szoftver segítségével egymásra játszanám a kettőt, egymáshoz igazítva a két hangsávot. 1954-ben ilyet a sors játszi szeszélye hozhatott csak létre. Stephen visszatekerte a szalagot, hogy fölvegye rá a szövegét, de valami módon az új felvétel nem törölte ki teljesen az előzőt. Varázslatos véletlen folytán a szellem-zongora tökéletesen festi alá a szavakat.

Egy öreg malomról szól a mese, amely elhagyatottan állt egy puszta mezőn. Stephen hangja mély a recsegős felvételen, vaskos magyar akcentussal beszél, hosszan elnyújtva az o-t az „alone” szóban.

Egy teliholdas nyári éjszakán arról álmodott az öreg malom, hogy újra fiatal. Szerelmi dalt énekelt a fiatalsághoz. Érezte, ahogy megindulnak a kerekei, egyre gyorsabban zakatolnak, és ő csak énekelt, szívbéli gyönyörűséggel. Az álom váratlanul megszakadt, de az öreg malom nem akarta elhinni, hogy vége. Folytatni szerette volna, tovább élni a fiatalságát. Erőnek erejével forgatta tovább a kerekeket, de hiába… azok már nem bírták az iramot. Végképp megálltak. Az öreg malom pedig hallgatott egymagában a holdvilág alatt, és föladott minden reményt. Belátta, hogy az ifjúság nem térhet vissza soha.

Apám sem tudta már forgásban tartani a kerekeket a vége felé. De ő akkor sem volt öreg malom, mert sosem veszítette el az ifjúságát. Gondolataimat újabb kattanás szakítja meg. Újra megszólal az a hang: Édes gyerekeim, itt a történetem vége. Holnap van Richard hetedik születésnapja. Adjon a Jóisten neked is, drága kis Julika húgodnak is hosszú életet, egészséget, boldogságot!

Hallgatom, ahogy nagyapám boldog születésnapot kíván apámnak, és megáll az idő. Át tudok hajolni rajta, hogy megöleljem azt a hétéves kisfiút. Aztán újra arra a mély, idegen beszédű hangra gondolok. A meséjére, Az öreg malom álmára. A zene kilenc perce mintha az egész életet magába foglalná. Egy egész életet, amely tele volt traumatikus fordulatokkal.

Tudom, hogy Stephen elbűvölő személyiség volt, bár sokan nehéz embernek tartották. Hallottam, hogy tudott keményen, sértőn beszélni. Tudom, hogy Oroszországba hurcolták kényszermunkára, és valahogy azt is sikerült túlélnie a koncentrációs tábor után. Tudom, megtiltotta apámnak, hogy valaha is visszatérjen Magyarországra – és apám be is tartotta parancsát, amíg Stephen élt. Tudom, hogy háborús élményeit elmondta, rögzítette ezeken a kazettákon. Eddig még nem éreztem úgy, hogy képes lennék meghallgatni. Tudom, hogy Istvánból 1948-ban lett Stephen, amikor Angliába emigrált. Családi nevünket is megváltoztatta, Bástyai Holtzerről a franciás hangzású de Bastionra. Mindig úgy éreztem, hogy ez az egyszerű tény rengeteget mond el róla. Elég megtört lehetett ahhoz, hogy mindenképpen be akarjon illeszkedni, de büszke és színpadias természete mégsem engedte, hogy teljesen beolvadjon. Amióta előadóművészi pályára léptem, mindig, mindenki azt hitte rólam, hogy művésznévnek választottam a de Bastiont, és tulajdonképpen művésznév is valahol – csak éppen már a harmadik nemzedék viseli.

Megrázó alaposabban belegondolni az ember kis, személyes létezéséhez vezető döntések, szándékok, véletlenek és váratlan fordulatok véghetetlen tömegébe. És sokszorosan megrázó ez holokauszttúlélők utódai számára, a harmadik nemzedékben is. Még most is, ahogy ezt a sort gépelem, érzem, ahogy apám traumájának emléke bénítóan az ujjaimba szivárog. Ő sohasem mondta volna magát második generációs túlélőnek. A holokauszt szót sem használta soha, és nem akarta, hogy bármilyen módon a személyéhez, identitásához kötődjön. Nekem viszont nagyobb távolság adatott meg, és a gyászomban egyre erősebb a kötődés, kapcsolódás vágya. Szeretném jobban megismerni nagyapámat, végére járni, mennyit találok meg benne saját magamból és apámból. Szeretném tudni, mi történt, hogy kik is voltunk, mielőtt „idegenné” váltunk volna. Apám identitása a zenészé, az alkotó művészé volt, és személyisége elfogadott, pozitív részeként értékelte a zongorát, amely másfelől a viszontagságos családi múlthoz kötötte. Tehát ezzel kell az egészet kezdenem. A történetek fölkutatásával, amiket a zongoránk mesél legnevezetesebb megszólaltatójáról és arról, hogyan élték túl ők ketten a vészkorszakot.

Fogom hát a kazettákat, fotóalbumokat és leveleket, mindent magammal viszek Angliába. Megérkezve rögtön a lejátszóba teszem a következő kazettát – „Stephen a háborús emlékeit meséli – 1. rész” –, és megnyomom a play gombot.

ELSŐ RÉSZ
Zene

Első fejezet
Sürgönyözz!

A zene nem szakma, hanem hivatás. A huszonkilenc éves Stephen de Bastion, illetve Bástyai Holtzer István, ahogy akkor nevezték, mindig is így érezte. Hivatalosan a szülei textilkereskedésében dolgozik, a könyvelést és egyéb adminisztratív feladatokat intézi, a szíve mélyén viszont már ekkor is hivatásos társasági ember, egyéniségének bája ellenállhatatlan, és egyetlen vágya, hogy minél többet zongorázhasson.

Ő a legidősebb a négy gyerek közül, s már csak ezért is különösen kínosnak érzi, hogy kénytelen volt visszaköltözni a szülői házba egy kurta, szeretetlen, félresikerült házasság és keserves válás után. A kudarc megtépázta önbecsülését, és még inkább fölkorbácsolta benne a vágyat, hogy engedjen a szenvedély hívásának.

Azt képzelné az ember, hogy a családi fészekbe kényszerűen visszatérve nem bontakozhat ki a partiképes fiatalember nagyvilági stílusa, csakhogy nem hétköznapi családi fészekről van itt szó. A Bástyai Holtzerek pompás sarokházat birtokolnak a Szent István téren – hol másutt –, Budapest kellős közepén. A szülők lakása a teljes harmadik emeletet elfoglalja, és egyenesen a Szent István-bazilikára néz, a fenséges neoklasszicista székesegyházra, melynek világos kőből rakott falai ragyogó visszfénnyel árasztják el a pompás lakosztály erkélyablakait. Igazi nagypolgári lakás ez, tizenhét szobája drága kárpitokkal, remekbe faragott bútorokkal, olajfestményekkel, csillárokkal ékes. Ekkora rezidenciában nem fenyeget a veszély, hogy egy görbe éjszakáról visszatérőben a szülőkbe ütközne az ember. István húga, Annie épp most költözött el újdonsült férjével – menyasszonyi képe anyjuk, Katica, valamint két testvére, István és Lóránt társaságában, frissen bekeretezve függ az előcsarnokban. Legkisebb öccsük, György egyetemre jár messze, vidéken. István úgyszólván egyedül garázdálkodhat a lakásban.

Mégis egyetlen szobához ragaszkodik, szinte mindig ott rostokol. Az épület eldugott, hátsó traktusában van egy kis szalonféle, amelyet a család vendégfogadásra használ. Itt tartják a Blüthner baby grand zongorát. Ez a hangszer mindig a házhoz tartozott, István nem emlékszik olyan időre, hogy ne lett volna velük, és neki mindig is a zongorázás volt a legkedvesebb elfoglaltsága. Már gyerekkorában is órákat töltött zongorázással, tanulással, komponálással. A Blüthner most is része minden napjának, legalább egy órát játszik rajta, miután megebédelt a szülőkkel; a délutáni műszakot aztán végigálmodozza, és az estét várja, ami még több zenét tartogat.

Budapest csak úgy pezseg az életerőtől. Közép-Európa egyik legnagyobb városa, eleven kulturális csomópont, amelyet csak „a Duna gyöngyszemeként” emlegetnek. A város két felét, Budát és Pestet a Duna választja el egymástól, és egy sor híd köti össze. A nyugati oldal szebb tájat mutat zöld dombjaival, a keleti viszont, ahol István is lakik, annál elevenebb burjánzó színházi, zenei és éjszakai életével. De mindkét városrészt egyformán áthatja a virágzás, jólét és derűlátás légköre.

István otthon érzi magát Pesten, sűrűn látogatja a művészek, entellektüelek és a nagyvilági társaság kedvenc kávéházait és egyéb szórakozóhelyeit. Elszántan próbálja a lehető legjobban kihasználni nehezen visszanyert szabadságát.

* * *

1936-ban egy este István Budapest egyik legelegánsabb bárjában mulat a barátaival. Fekete szmokingja alatt hófehér selyeming ragyog; népes társaság körében ül egy félig üres poharakkal és hamutartókkal megrakott asztalnál. Élénk társalgás zsong körülötte, de ő ügyet sem vet rá. Barátai nyakalják a bort, hevesen gesztikulálnak cigarettaszipkáikkal, röpködnek az anekdoták és a nőbűvölő szövegek, de István tekintete a helyiség túlsó vége, a zongora felé kalandozik.

A Parisien Grillbe eleganciájával tüntetni, élőzenét hallgatni, inni, kabaré- és táncszámokat bámulni jár Budapest divatos ifjúsága. A mulatság rendesen kivilágos kivirradtig tart. A mulató helyisége hatalmas, két emeletet foglal el. A terem közepén súlyos art deco csillárok fényében ragyog a táncparkett. A színpad mindkét oldalán díszesen faragott korlátú, gyönyörűen ívelt lépcsők vezetnek a galériára. Mindkét szint zsúfolásig tele kerek asztalkákkal és székekkel, de szabad helyet szinte lehetetlenség találni. Ezen az estén nincs revü, se kabaré – csak a ház zenekara játszik.

A zongorista végigkalapálja a soros keringőt, lecsukja a hangszert, és kimegy szünetre. István, gyakori szokása szerint, megragadja az alkalmat. Italát az asztalon hagyva fölpattan, int a barátainak, hogy kövessék, és a táncparketten át a fehér zongorához siet. Vet egy gyors, engedélykérő pillantást a pult mögött álló személyzet felé, és már ott is ül a hangszer előtt, nyitja a fedelet, és rázendít. Mesterien rögtönzött zenei egyveleg árad szét a teremben, a legfrissebb, legnépszerűbb dallamokat fűzi föl a művész. Barátai félkörben veszik körül, s odaigyekszik több más vendég is. Istvánnak korántsem esik nehezére, hogy ámulatba ejtse hallgatóságát: nem éppen gyakori dolog, hogy csak úgy, kotta nélkül játsszék valaki, márpedig ő emlékezetből és szívből, szabadon zenél. Ez a kedvenc mutatványa, amivel mindig nagy hatást ér el.

– István, ez gyönyörű volt – áradozik egy barátja, György, amikor a rögtönzött koncertecske után visszaülnek asztalukhoz, és új pohár bort tölt a művésznek.

István hálásan veregeti meg a vállát, és másra tereli a szót:

– Mesélj már kicsit, milyen kalandjaid voltak máma.

– Ó – kiált föl György széles mosollyal –, a rendőrségen jártam. Az útlevelemért. A triónkat Baselbe hívta a Küchlin-színház. Egy hónapon belül Svájcba költözünk a zongoristámmal és a dobosommal.

Poharak koccannak, jókívánságok röpködnek.

István fölvonja a szemöldökét.

– Hát, ha majd mégsem válik be a zongoristád – mondja könnyedén, próbálva titkolni, hogy fölcsillant a szeme –, csak sürgönyözz bátran.

Második fejezet
Úgy is lett

Apám egyszer kiskorában megpróbálta megírni élete történetét. Messzire nem jutott a kis noteszos jegyzeteivel, de a kezdőmondata olyan szívbe markolóan mélyre sikerült, amilyenre csak a gyermeki ártatlanság képes: „Nevetve születtem”.

Istvánról ugyanezt nem lehetett elmondani. Anyja, Katica beszámolója szerint semmiképp nem akart a világra jönni. Fogóval kellett kihúzni többnapos vajúdás után, 1907. május 19-én. Az elsőszülött nehéz érkezése nehéz élet árnyékát vetette előre, mindenesetre több viszontagságot ígért, mint amennyit a család luxuskörülményei alapján várt volna az ember. Az újdonsült anyuka halálra rémült a csecsemő lapos orra láttán, aztán megjegyezte, nagy szerencse, hogy István nem kislánynak született. Egy férfi akár orr nélkül is elboldogul a világban. A doktor sietett megnyugtatni, hogy egy újszülöttnél ez valójában teljesen normális, és néhány napon belül gyönyörű szép orrocskája lesz.

Úgy is lett! – közli Stephen a kazettáján. Ma is büszke lehetek az orromra, se nem görbe, se nem hosszú. Szerintem igazán csinos orr.

Néhány évvel később Katica ikerfiúknak adott életet. Lóránt és Aladár után következett Annie húguk, végül pedig a legkisebb testvér, György. Az ikrek betegesek voltak, s Aladár még csecsemő korában elhunyt. Dédnagybátyám, Lóránt egész életében azzal tréfálkozott, hogy nem is tudja, saját maga-e, vagy a dajka észrevétlenül elcserélte az ikerbátyjával.

A család textil-nagykereskedést vezetett, és kifejezett jómódban élt. Tágas szegedi házukban könyvtár volt és szalon, ahol Katica és Aladár többek között a Blüthner zongora segítségével szórakoztatta népes vendégseregüket. Volt a házban több hálószoba, konyha, étkező és több cselédszoba is. Az udvarban galambház és istálló – Aladár lovat is tartott. A személyzet a kocsisból és feleségéből, szakácsból, cselédből és gyereklányból állt. Az utóbbi többnyire német volt, és Fräuleinnak nevezték.

Nem voltam barátkozó vagy közlékeny természetű gyerek.

Gyerekkorából nem sok történetet oszt meg István. Korai emlékei jelentéktelennek, összefüggéstelennek tűnhetnek, de én mindegyiknek jelentőséget tulajdonítok, hiszen mindből lehet következtetni arra, milyen ember volt. Az egyik ilyen emléktöredékben a városban sétál Antónia nagynénjével, és találkoznak a helyi rabbival, aki igen jelentős oszlopa a társadalomnak: nemcsak vallási vezető, hanem az országgyűlés felsőházának, a Főrendiháznak is tagja. Istvánt noszogatták, hogy mutatkozzék be, de szégyenlősségében nem bírt megszólalni, helyette jól sípcsonton rúgta a rabbit. Antónia majd elsüllyed szégyenében, és a kínos helyzet olyan mély benyomást gyakorol Istvánra, hogy fél évszázad múlva is emlékszik rá: fölidézi a kazettán. De hisz mindnyájunknak vannak ilyen korai emlékei, amelyek úgy tapadnak az emberhez, akár a bogáncs. Én például hároméves koromban dührohamomban (hogy mitől is kap egy hároméves dührohamot, fogalmam sincs) kirohantam a konyhába, kikaptam a hűtőből egy doboz tejet, és egyenesen anyám szeme közé nézve a földhöz vágtam, hogy kihasadt és szanaszét folyt a linóleumon. Anyám nevetve mesélgeti ezt a történetemet, engem viszont elfog a röstelkedés és a réges-régi düh emléke, hogy a szemem is könnybe lábad. Amennyi értelme van, belesírni a kifolyt tejbe…

Van egy kiskori kép Istvánról, ott lóg Julie nénikém West Midlands-i lakásának falán. Befejezetlen portré. István keresztbe tett lábbal ül egy piros, vesszőfonatú székben, állát pici öklére támasztva, s arcára kiül a gyötrelmes türelmetlenség kifejezése. Képzelem, hogy izgett-mozgott azon a széken, amelynek vesszőfonata mély nyomokat hagyott a térdén, s hogy kunyerálhatott, hogy eresszék már szabadon, kedvére játszani. Egy kisgyerek számára szabályos kínzás, ha órákig mozdulatlanul kell ülnie, amíg egy ismeretlen ember a portréját festi. Valószínűnek tartom, hogy rászólhattak akkor, ráförmedt valami idősebb rokon vagy talán egy dajka, hogy milyen barátságtalan gyerek is ő.

A vidámabb emlékfoszlányok többek között a családi nyaralásokat idézik föl. A nagycsalád, nagyszülőket, nénikéket-bácsikákat és unokatestvéreket is beleértve, vagy fürdőre vonult, például a csehszlovákiai Marienbadba, Franzensbadba, vagy pedig az Adria partjára. A gyerekeknek az együtt töltött idő elsősorban hadi játékokat jelentett. István fölidéz egy esetet, amikor az unokatestvérek az ő tudta nélkül megegyeztek, hogy katonának öltözve jönnek nyaralni. Ő pedig boldogtalanul feszengett a csíkos trikójában, egyes-egyedül egy valamirevaló sisak vagy katonazubbony nélkül, amíg meg nem találta a tökéletes megoldást: az első áldozat szerepét vállalta magára, szó nélkül összeroskadt, és mozdulatlanul feküdt, amíg elviharzott fölötte a véres ütközet.

Kihallani a hangjából, mennyire elégedett még ma is ezzel a nagyszerű találékonysággal, és mennyire mulattatja kisfiú-önmaga. A legkevésbé sem volt sértődős, sem duzzogásra hajló. Semmit sem szeretett jobban, mint kiskapukat találni. Mindig csak az alkalmat leste, hogy szokatlan, kreatív megoldásaival, a „maga módján” tűnhessen ki.

A háborúnak aztán nagy szerep jutott István életében a valóságban is. Hétéves volt, amikor kitört az első világháború, és apját, Aladárt a szerbiai frontra küldték. Az egész család hazafias beállítottságú volt, és Aladár szelíd ember létére is kötelességének érezte, hogy fegyvert fogjon a hazáért. Az üzletvezetés minden gondja-baja Katicára hárult, akinek nem sok ideje maradt aztán a gyerekekre. Akár a drámai változások hatására, akár szerencsétlen véletlen folytán, István súlyosan megbetegedett ekkor. Magas láz és légszomj kínozta; állapota annyira leromlott, hogy az orvos nem látott sok reményt, és szinte már készült megállapítani a halál beálltát. Katica azonban nem törődött bele, hogy még egy gyerekét elveszítse, méghozzá éppen a kedvencét, elsőszülöttjét. A negyedik doktornak sikerült csak helyes diagnózist adni. Megállapította, hogy a gyerek diftériás (a járvány ekkor épp csak kezdődőben volt, hét év múltán érte el tetőpontját), és intubálta, hogy megkönnyítse a légzést. István heteken át nyomta az ágyat sós tengervízzel átitatott lepedőkbe burkolva, amelyek a légzést és gyógyulást segítették. Teljes fölépülésének örömére apja szabályos katonai egyenruhával ajándékozta meg. A miniatűr huszárgúnya vörös nadrágból, vörös csákóból és sötétkék zubbonyból állt. István ezentúl mindig teljes egyenruhában, hazafias büszkeségtől eltelve vezényelte az ólomkatonáit, ártatlan gyermeki képzelettel tükrözve a kegyetlen valóságot, amelyet apja átélt. Nagyszerű egyenruhájában egyetlen képzeletbeli csata sem érhette készületlenül.

István nem volt jó tanuló, bár beismerését sietve kiegészíti azzal, hogy „Lórántnál azért sokkal jobb” volt. Öccseivel együtt a híresen szigorú Piarista Gimnáziumba járt. Üggyel-bajjal vergődött végig az iskolán, sokszor keveredve csetepatéba társaival vagy a vetélytárs iskola diákjaival. Sportos fiú volt, nem riadt vissza a verekedéstől, legalábbis ha önvédelemről volt szó. Lehet, hogy egyszerűen a természetemben volt a keménység, morfondírozik a kazettán.

De bármilyen kemény legény volt is, a zongorajátékán nem hagyott nyomot a keménység. Kicsi korától fogva rendszeresen rögtönzött, határtalan érzékenységről és kreativitásról téve tanúbizonyságot. Kistestvérei mindig szívesen gyűltek a zongora köré, ha anyjukkal együtt Chopint játszott. A zenélés és zenehallgatás bizonyára kedves változatosság volt az állandó aggodalmak közepette, amikor Aladár az olasz fronton harcolt.

Négyévnyi katonáskodás után, súlyosbodó ízületi gyulladása miatt Aladárt fölmentették a szolgálat alól. A háború hamarosan véget ért, mégpedig vesztes véget. Mindenkit keserűség töltött el a számtalan odaveszett élet és az egész szenvedés hiábavalósága miatt. A lakosságon nyugtalanság, a változás vágya uralkodott el.

De egy darabig még békésen folytatódott a hétköznapi élet Szegeden.

Mivel István akkora tehetséget és lelkesedést tanúsított a zene iránt, anyai nagyapja, Gusztáv a fejébe vette, hogy a többi unokát is ilyen irányba kéne terelgetni. Annie-t énekelni taníttatta, Lórántnak csellót, Györgynek pedig hegedűt vásárolt. Ezen ajándékok mellé eleven meglepetést is küldött családjának: egy sárga kanárimadarat. Annie-ról kiderült, hogy csodaszép hangja van, György szorgosan tanult hegedülni, Lórántot viszont leginkább a bronzkalitkába rekesztett élőlény érdekelte, és a csellót hagyta a nappali sarkában porosodni. Apjához hasonlóan az állatoknak és a szabad természetnek szólt minden lelkesedése. A hétvégi programok felelőssége magától értetődően oszlott meg a szülők között: vasárnaponként Aladár Lórántot vitte magával lovagolni, galambversenyre vagy a lőtérre, Katica pedig otthon maradt Istvánnal, Annie-val és Györggyel muzsikálni, festegetni.

1923-ban a család költözésre szánta el magát, hogy közelebb kerülhessenek Aladár szüleihez. Szegedi házukat a pesti lakásra cserélték. István számára pompás kaland lehetett a fővárosba költözés éppen a felnőttkor hajnalán – tizenhat éves volt ekkor. A kedvező véletlen folytán a házuk előtti téren játékbolt állt; a kisebb gyerekek mohón nézegették a kirakatokat, István tekintetét a csillogó gramofonlemezek vonzották.

A zenében fontos fogalom a feszültség – a föloldás várása, előrevetítése, amelyet a zene kelt a hallgató elméjében. Zongorista például úgy teremthet feszültséget, hogy fokozatosan viszi a dallamot a mélyebb vagy épp magasabb hangok felé, a dinamikát fokozza szinte észrevehetetlenül vagy a harmóniát és disszonanciát váltogatja mesteri kézzel. István ifjúsága is leírható ilyen feszültséggel: a hivatás és a külső elvárások közötti ingadozással.

Apja akaratának eleget téve gépész- és textilmérnöknek tanult. Nem mintha érdekelték volna ezek a szakirányok (Sose szerettem, sose értettem a gépeket. Az én időmben Szegeden még motorbiciklit is nagy ritkán lehetett látni!), de kötelességtudón megkezdte tanulmányait a tekintélyes zürichi műszaki egyetemen.

Természetem az ellenkező irányba hajtott, a zene felé – ezt az irányt gyerekjáték volt követnem.

Ez az egyirányú beállítódás megerősödött benne egyetemi évei során, és a korabeli társakkal töltött szabadidő is csak megszilárdította. Mohón vetette bele magát a diákéletbe – éppen csak a tényleges tanulást kivéve. Nemegyszer találkozott évfolyamtársaival a folyosón, amikor azok épp az első előadásra igyekeztek, ő pedig haza egy átmulatott vagy átzenélt éjszaka után.

Az egyetem változatos sportéletében is élénken részt vett. Ügyes volt például teniszben, ökölvívásban, versenyezni is elkezdett. Mindkét sportágban részt vett a svájci nyári körversenyeken az egyetem képviseletében, ahová pedig jóformán be sem nézett. Emlékezéséből világosan kitűnik, hogy igen büszke volt testi erejére, ügyességére. Külön említi, hogy a döntőre Katica és Aladár is eljött szurkolni. Nagy szeretettel emlékszik vissza erre a büszke pillanatra.

Tanulmányait illetően egyenesen beismeri:

Érdeklődés teljes hiányában kudarcot vallottam vele. De végül hozzáteszi: Három, csodálatos évet töltöttem Svájcban.

Ez az időszak Aladár meglepetés-látogatásával ért véget. Fiát a karosszékben alva találta, teljes esti öltözékben, az oldalán üres borosüveggel. Miután nagy nehezen magához térítette, rávette, hogy öltözzön át, aztán komolyan beszélt a fejével. Végül arra kérte, mutassa meg neki az egyetemet. A fiú a főépülethez is csak nehezen talált el a szállásától, viszont megmutatta a város összes kávéházát, vendéglőjét, mulatóját. Több helyen is ki volt téve az ablakba István képe, úgy hirdették rendszeres föllépéseit. Aladár visszavonulót fújt. Kénytelen volt belátni, hogy tiszta pénzpocsékolás a fiát a drága textilmérnöki képzésre járatni.

Egyetemi kudarca után István Londonban és Párizsban próbálta ki magát kereskedőgyakornokként. Húszas éveiben csak úgy feszítette az ifjúi gőg, arrogancia, és a zenébe mindig sokkal több energiát fektetett, mint bármelyik szakmai próbálkozásba, amelyeket a tehetségéhez méltatlannak érzett.

Nagyon jellemző az egész helyzetre a Londonban eltöltött idő. István föl sem fogta, milyen privilégiumokat élvez: külföldi életét Aladár finanszírozta, havi húsz fontot bocsátva rendelkezésére, ami roppant nagyvonalú apanázsnak számított. Összehasonlítás végett: Mr. Spielmann, a háziúr, akitől István kétszobás lakást bérelt Islingtonban, a highburyi Arsenal-pálya közelében, mindössze három fontot keresett hetente. Ráadásul István úgy hálálta meg vendégszeretetét, hogy elcsábította a feleségét.

Mr. Spielman bolondja volt a rádiónak, és amint tehette, elvonult a szobájába, hogy szenvedélyének hódoljon. Mrs. Spielman viszont velem élte ki a szenvedélyét. Csinos, eleven ír leányzó volt, Mr. Spielman pedig lengyel. A jó ég se tudja, hogyan szottyanhatott kedvük összeházasodni.

A munkájához hasonló elbizakodottsággal viszonyult. Aladár az üzleti kapcsolatai révén szerezte neki a gyakornoki helyet a Mullen fivérek textilcégénél. De már a harmadik héten megelégelte, hogy sok alsóbbrendű feladatot kell végeznie, például kendőkkel, takarókkal megrakott nagy táskákat cipelnie üzletről üzletre a zsúfolt Oxford Streeten.

Odaálltam Mullen úr elé, és megmondtam neki, hogy export-importot tanulni jöttem, nem hordárnak. Így hát közös megegyezéssel elváltak útjaink.

István számára kezdettől fogva egyedül csak a zene létezett igazán. Ez az egy szenvedély volt az ösztönzőerő, ami arra sarkallta, hogy végigkilincselje a Denmark Streeten sorakozó zenekiadó vállalatokat.

Elmentem a Dix Kiadócsoporthoz, hogy bemutassam új kompozíciómat saját szövegemmel. Föl és alá az élet lépcsőin, ez volt a címe. Megtetszett nekik, meg is jelentették. Ötven fontot kaptam a jogokért – elképesztő siker! Egy huszonhárom éves senki magyar gyerek a Denmark Street cápái között!

A rádió is sugározta István szerzeményét, sőt a korszak egyik nevezetes zenésze, Jack Payne is bemutatta. De bármily szédítő volt is a siker, nem bizonyult ugródeszkának, ahogyan István remélte.

Csaknem hat, külföldön töltött év után István visszatért Budapestre. Idehaza nagyon hiányzott, elsősorban édesanyjának, aki izgatottan terelte a szülői lakásba toppanó fiút a nappaliba, apja elébe, s közben nem győzte faggatni:

– Mit tanultál? Mesélj el mindent!

– Hogy mit tanultam? Megmutatom! – pattant az elbizakodott művész a zongorához, és már billegette is a charleston dallamát.