Tamás Rita

Élj végre magadért!

Kiút a kiégésből, a kétségbeesésből
és a talajvesztésből

részlet

Tamás Rita:

Élj végre magadért! – Kiút a kiégésből, a kétségbeesésből és a talajvesztésből

© Tamás Rita, 2024

Szerkesztő: Illényi Balázs

Borító: Tabák Miklós

A borítófotót Domonkos Tünde készítette.

HVG Könyvek, Budapest, 2024

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Árkos Eszter

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 642 4

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Tamás

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalomjegyzék

Előszó

Április – Nem fordulok vissza

Május – Ismerkedem

Június – Egyedüllét

Július – Két ország között

Augusztus – Egy filmbe illő találkozás

Szeptember – Betont keverek

Október – Pengeélen

November – Se token, se fizetés

December – Havat lapátolok

Január – Ítéletidő

Február – Négyezer négyzetméter Örkénnyel

Március – Két helyről rúgnak ki

Április – Újra tudok nevetni

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Előszó

Emlékszem az első értekezletre az egyik rövid életű budapesti napilap sportrovatánál. Már korábban tudtam, hogy munkatársak leszünk Tamás Ritával, és mivel egészen addig nem találkoztunk személyesen, csak lelkes olvasójaként ismertem, kíváncsi voltam, milyen élőben a Ne pánikolj, sportolj!-os csaj. Hogy pontosan mik hangzottak el a megbeszélésen, azt már nem tudom, de az megmaradt bennem, hogy mennyire lenyűgözött Rita tudása, tájékozottsága, felkészültsége. A karakán kiállása már ott, azon az első értekezleten. A Covid miatt újabb személyes meetingekre nem került sor, nem találkoztunk többé, de a közösségi oldalakon követtük és figyeltük egymást. Ritkán beszéltünk, leginkább akkor kerestük a másikat, ha valamelyikünk alkotói válságban szenvedett.

Amikor útnak indult Norvégiába, még nagyobb tisztelettel gondoltam rá. Nemcsak azért, mert mindennél jobban becsülöm az aktív és bátor embereket, akik akarnak és mernek is tenni a boldogulásukért ahelyett, hogy belezsibbadnának az önsajnálatba, hanem azért is, mert az országváltása számomra nem megfutamodást jelent, épp ellenkezőleg: határozott kiállást az értékrendje mellett.

Nem tudtam, hogy könyvet ír, váratlanul érkezett a felkérés, vajon megírnám-e az előszót. Először csak megdöbbentem. Aztán, amikor megindokolta, hogy miért én, akkor már el is sírtam magam. Az, hogy valaki ugyanolyan hétköznapi hősnek tart engem, mint amilyennek én őt, az több tiszteletnél. Ott van valami mélyebb kapcsolódás.

Megadtam magam a műnek. Négy estére volt szükségem, közben kicsit terhesnek is éreztem a munkámat, a kötelezettségeimet, amiért megszakítják a könyvélményemet.

Több helyen magamra ismertem, sőt elhangzanak a könyvben olyan mondatok, amelyeket szinte szóról szóra ugyanígy kimondtam vagy leírtam saját magamra vonatkozóan. A szavak által sugallt érzés belemart a szívembe: mennyire kell egyedül lenni ahhoz, hogy az ember el merjen indulni a saját mélysége felé. Milyen lehet a szó szerint fagyos magány a 8-9 Celsius-fokos lakásban, ahol a fűtött fürdőszobapadlón tudnak csak száradni a ruhák. Milyen lehet csúcsintelligens értelmiségiként a takarítói munkát megszakítani egy teljes műszaknyi, nyolcórás hólapátolással. Milyen lehet havat lapátolni úgy, hogy senki nem tudja átvenni a lapátot, hogy nem lehet reggelre hagyni, de estére sem, meg kell csinálni, mert nincs választás.

Milyen lehet úgy bátornak és erősnek lenni, hogy az ember nem is tud róla. Mennyi hónak kell lehullania ahhoz, hogy észrevegye: valójában hegyeket mozgat meg.

Tamás Rita a Norvégiában töltött első évének telén nem hókupacokat pakolt egyik helyéről a másikra, hanem a saját önbecsülését tisztította meg a rá nehezedő tehertől.

És milyen jó nekünk, hogy megéléseit lejegyezte ebbe a könyvbe.

Kőváry Anett

első fejezet

Április Nem fordulok vissza

A kocsi rogyásig megpakolva, a kutya a hátsó ülésen liheg, melege van. A klíma nem működik, mert egy helyben veszteglünk. Kétezer kilométerre indultunk, de már Budapestről sem tudunk kijutni. Itt van a pápa, a „nép pápája”, és az egész várost lezárták.

Próbálkoztam több irányba, egyik sem működött. A Böszörményi útnál kiszúrok egy elég magabiztosan navigáló toyotást, utánaeredek. Egy piros lámpánál mellégurulok, letekerem az ablakot, és megkérdezem, nem tudna-e kivezetni ebből a csapdából.

– Gyere utánam! – mondja a hatvanas hölgy. És mielőtt nagyon távolinak érezném magamtól korban, beugrik, hogy én is elmúltam már ötven. Ezt valahogy mindig hajlamosak vagyunk elfelejteni. Legalábbis én.

Követem. Ha beékelődik közénk egy autó, félreáll és bevár. Akár az élet, olyan ez az út az idegen segítőmmel. Elém lök az élet egy bosszantó helyzetet, de ezzel egy időben kirendel mellém egy jó lelket is.

A XII. kerület tetején aztán nincs tovább. Egy rendőr állja utunkat. Itt már tényleg nincs más, mint bevárni a vesztegzár végét. Int, hogy álljak félre, ő is leparkol, kiugrik a kocsiból. Én is kiszállok, az ajtót nyitva hagyom, hogy a kutya kapjon levegőt.

– Hova mész? – kérdezi.

– Norvégiába.

– Nyaralni?

– Nem, kiszellőztetni a lelkemet, és szerencsét próbálni.

– Megértelek – feleli a korát meghazudtolóan fiatalos és élénk nő. – Most nézd meg ezt a hülye lezárást is! Bárki komolyan gondolja, hogy erre szükség van?

Kérdez párat a rendőrtől, de a fiatalember semmire sem tud felelni. Szabolcsból vezényelték fel, csak az utasításokat követi, frissen érkeztek, előre nem lehet látni semmit.

Odamegyek a kutyához, a segítőm is velem tart.

– Milyen fajta?

– Nem tudom, az utcán találták, a bicskei cigánysorról dobták ki vagy szökött meg, menhelyről fogadtam örökbe.

– Jó társ lesz.

– Nem volt kérdés, hogy hozom őt is.

A rendőr int, hogy mehetünk. Errefelé nem vagyok ismerős, mondom a nőnek, hogy az autópálya felé szeretnék menni.

– Kövess! – feleli. – Én másfelé megyek, de kivezetlek odáig, aztán ha intek, fordulj le jobbra. Onnan már megtalálod a felhajtót. Sok szerencsét!

A szokásosnál is figyelmesebben vezetek, két kézzel kapaszkodom a kormányba, és nagyon ügyelek, nehogy szem elől tévesszem. A Farkasréti temető feletti kis utcákban kanyargunk, majd elindulunk lefelé, Budának ez a része már kezd ismerős lenni.

Amikor a letekert ablakon keresztül int a kezével, hogy merre forduljak, egyben integet is.

Két órája indultam el. És most sírom el magam másodszor. Először akkor sírtam, amikor a lányomtól elbúcsúztam.

Ha van bonyolult anya-lánya kapcsolat, akkor a miénk az. Amikor közel van, távolinak érzem. Ha távol van, közelinek. Viták, veszekedések, elköltözések, viharok jellemzik a kapcsolatunkat. És ezzel párhuzamosan nagy összeborulások és hatalmas röhögések.

Nyolc hónapot készültem arra, hogy elinduljak Norvégiába. De az utolsó napokra elfogyott a lendületem. Vagy inkább a szellemi kapacitásom. Az autóba pakolást a lányom vezényelte le. A hatalmas kartonra felírt listáról – én cuccaim, kutya dolgai, útközben szükséges holmik, vészhelyzet esetére előkészített pakk – ő pipálta ki a már kihordott motyókat, és ő tartott irányban engem is.

Közvetlenül az indulás előtt gyengéden magamhoz öleltem. Erős ember. De ahogy magamhoz szorítottam, meglepett a törékenysége. Gyerekként sokat cirógattam, babusgattam. Azután később, mint minden kamasz, ő is hidegrázást kapott a szülői érintéstől. Amikor engedtem az ölelésből, centikre volt tőlem az arca. Láttam, ahogy a szürkéskék szeme sarkában könnycseppek várnak arra, hogy az első pislogásnál eleredhessenek.

– Azt akarom, hogy boldog légy – szipogta.

– Te pedig vigyázz magadra! Ígérd meg, hogy vigyázol magadra!

A visszapillantó tükörből még láttam, ahogy továbbra is ott áll az út szélén, megtörve, pizsamában, papucsban – és rázza a zokogás.

Az első kanyar segített abban, hogy ne forduljak vissza.

Norvégia messze van. Távolságra, életvitelre és kultúrára is. Gyerekként mindig vágytam Skandináviába, de már akkor is drága volt eljutni oda. Szerettem a földrajzot, és megfogott a fjordok világa, tetszett a svédek szőkesége, a dánok stílusa. Vonzott az egyszerűség, a praktikum, a jó ízlés. Egy gyerek ritkán foglalkozik ilyesmivel, talán a haláláig idealista nagyanyám hatása, illetve a Jugoszláviában látott kempinges élmények irányították a figyelmemet az északiakra.

Fiatalon volt egy álmom. Soha nem mentek jól a nyelvek. Ezért azt találtam ki, hogy ha majd gazdag leszek, sokat fogok utazni, két-három évente országot váltok, abban a két-három évben pedig megtanulom az adott ország nyelvét. Amikor már kellőképpen jól megy, amikor már annyira rögzült a nyelv, hogy továbbállhatok, akkor új célállomást keresek.

Skandináviát, az utazgatást és a nyelvtanulást háttérbe szorították életem történései. Most mégis elindulok Norvégiába.

A magyarországi szakaszon félve vezetek. Ha előzök, lenyomnak, levillognak, hiába haladok én is valamelyest gyorsabban a megengedettnél. De akadnak, akiknek nem elég a száznegyven-százötven. Feszült leszek. A városban sem könnyű a közlekedés forgatagában épeszűnek maradni, de az autópályán talán még kiélezettebb a helyzet, hiszen jóval nagyobb a sebesség.

A szlovákiai szakaszon még fel-feltűnik ez az attitűd, de a cseheknél már túlsúlyba kerül a nyugalom. Még úgy is, hogy több hatalmas zivatar is elkap minket. Előfordul, hogy csak hatvannal tudok haladni. De nem tol és nem villog le senki.

Amikor kitisztul az idő, szívmelengető látvány tárul elém. Dombok között vezet az autópálya, toszkán és alpesi hangulat keveredik. Az esőfelhők elvonulásával megmutatja magát az ég valószínűtlenül ragyogó kékje, majd már-már giccsbe fordul a tájkép, ahogy sörhabhoz hasonló felhők vonulnak át a lankás vidéken.

Drezda mellett foglaltam szállást, Ottendorf-Okrillában. Az előkészületek egyik legfontosabb része volt az, hogy merre tudunk megaludni a kutyával. Éppen őmiatta döntöttem úgy, hogy három nap alatt fogjuk megtenni a távot, nem akartam próbára tenni a tűrőképességét.

A nyolc hónapnyi előkészület sok mindent magában foglalt: norvégtanulás, kinti szállás megtalálása, Revolut-számla-nyitás, magyar bankban devizaszámla-nyitás a norvég koronának, hazai közüzemi szolgáltatókkal elektronikus ügyintézésre váltani, fogorvos, fodrász, gyógyszerek, vitaminok beszerzése, európai egészségbiztosítási kártya igénylése, kompjegy megvásárlása, kutya oltása és féreghajtása, iratai, az én utazási irataim megújítása, diplomáim angolra fordíttatása, céges autóm külföldi használatú engedélyeztetése – angolul is –, a kocsi nemzetközi biztosításai.

A felkészülés fontos része volt az is, hogy egy országos üzletlánc központi raktárába elmentem zöldséget pakolni éjszakánként. Tudtam, hogy Norvégiában eleinte csak fizikai munkát fogok tudni vállalni, megfelelő nyelvtudás híján másra nem lesz lehetőségem. Fel akartam mérni, hogy bírom-e erőnlétileg és lelkileg a fizikai munkát.

Bírtam. Sőt nagyon sokat adott ez a fajta igénybevétel.

Ekkor már huszonkilenc éve foglalkoztam írással. Nem mondom, hogy újságíróként, mert az utóbbi években klasszikus újságírói tevékenységet már nem végeztem, erre az egyre szűkülő mozgástér nem adott lehetőséget. A saját közösségi oldalaimra készítettem tartalmakat, és cégek számára végeztem ugyanezt.

Ez a munka azonban folyamatos készenlétet igényel. Az csak csalóka látszat, hogy az online munka szabadságot ad. Valóban végezhető földrajzilag bárhol, és tényleg gazdálkodhat az ember az idejével önállóan. De a valóság az, hogy ennek a munkának sosincs eleje és vége. Nem jön el az a pillanat, amikor elégedetten összedörzsölhetem a tenyerem, hátradőlhetek, kikapcsolhatom a gépet, és bezárhatom magam mögött a munkahelyem ajtaját. Mert egyrészt az otthonom a munkahelyem, másrészt, ami az online kommunikáció előnye – bármikor elérhető az ember –, az egyben a hátránya is.

És a folyamatos készenléttel a munkaadók többsége visszaél. Az olvasók pedig a kommentek formájában jelenthetnek időzített bombát, mert a moderálás éppúgy hozzátartozik egy közösségi felület kezeléséhez, mint a tartalomgyártás, vagyis az írás.

A zöldségraktárban végzett munka nehéz volt. Egy-egy műszak alatt több tucat tonnát mozgattam meg. A kézfejem ízületei megfájdultak, a derekam, a vállam – habár edzett voltam – hetek alatt szokott csak hozzá a terheléshez. Hajnalban, miután végeztem, hatalmas erőfeszítésembe került, hogy ne aludjak el vezetés közben. Előfordult, hogy amikor hazaértem, annyi erőm nem volt, hogy bevánszorogjak a lakásba. A kocsiban aludtam egy órát, és csak azután tudtam bebotorkálni.

Az a fajta érzés azonban, hogy a munkának van eleje és vége, az a tapasztalás, hogy egy üzletnek elküldött többtonnányi zöldségszállítmányt én készítettem össze, elégedettséggel töltött el.

Az előkészületekhez tartozott az is, hogy a szüleim papírjait beadtam egy idősek otthona várólistájára. Anyu Alzheimer-kórját hat éve diagnosztizálták. Apun is mutatkoznak a demencia jelei. Kijelentették, hogy amíg mindketten élnek, nem mennek semmilyen otthonba. De akkor viszont muszáj lesz, mert a bátyámmal látjuk, hogy ha egyikük eltávozik, a másik nem fogja tudni ellátni magát maradéktalanul. Apu még úgy-ahogy, de anyu semmiképp.

Hosszú és bonyolult folyamat volt minden dokumentumot kitölteni a szüleimmel és a háziorvosukkal, beszerezni a többi szükséges papírt is, végigjárni a lehetséges otthonokat, azokról dönteni, majd a teljes anyagot személyesen bevinni az irodába.

Elutazásom előtt mindennel végeztem. Ez persze nem tette könnyebbé a döntésemet, hogy elmegyek. De az ő törékenységük és elesettségük sem volt elég erős érv ahhoz, hogy ne menjek. Megnyugtató volt persze, hogy a bátyámra, a lányomra és egy szomszédra támaszkodhatok. Az utóbbi húsz évben én intéztem mindent, ami a szüleimmel kapcsolatos. Időszerűnek éreztem átadni a stafétát. Elfáradtam, főleg lelkileg.

Csehországot elhagyva már nem kell sokat autózni a szállásig, a navigáció ügyesen odakalauzol. A fiataloknak ez természetes. De én még emlékszem azokra az időkre, amikor internet, navigáció és GPS híján az autóstérképre hagyatkozhatott csak az ember. Apu negyven fölött tanult meg vezetni, sosem tudott tájékozódni. Anyu sem, ő jogosítványt sem szerzett. Többször jártunk Jugoszláviában, Csehszlovákiában, sőt, az NDK-ig és Bulgáriáig is eljutottunk a Trabanttal.

Apunak tériszonya volt, anyu a térképpel takarta el a kilátást az út menti szakadék felé. A kocsi nem szerette a szerpentineket, vízszintesen még csak-csak haladt, de felfelé kínkeservesen. Hatalmas kocsisor torlódott fel mögöttünk, hiszen a kanyarokban senki sem mert előzni. Apu mögött ültem, éreztem, ahogy egész testével próbálja tolni az autót, de a Trabant nem volt képes többre. Az sem segített, hogy a csomagtartó és a hátsó ülés alatti rész tele volt konzervvel, hogy a nyaralás idején már ne kelljen ételre költenünk.

A kempingben láttam a mi sátrunkat, és láttam a németekét, osztrákokét, skandinávokét, hollandokét. Láttam az ő autójukat, és láttam a miénket. Érzékeltem, hogy az én szüleim nem beszélnek nyelvet, és ha valakitől valamit kérdezni szeretnének, csak makognak összevissza, anyu pár szót ki tud nyögni oroszul, de azt ugyanúgy senki nem érti, mint a magyar beszédet.

Láttam anyut és aput sétálni este a kisváros főutcáján, anyu ridikülje keresztben a vállán, apu autóstáskája a hóna alatt. Nejlonruhák, ódivatú frizurák, szerencsés esetben egy fagyi belefér, de vacsorázni soha nem ültünk be sehova. Láttam a németeket, a hollandokat és a többieket, hogy nekik ez nem ügy. Ami miatt mi szorongunk, az nekik természetes. Amitől mi félünk, arról ők azt sem tudják, hogy micsoda. Már gyerekként sem hittem, hogy ott minden tökéletes. De az szemmel látható volt, hogy felszabadultabbak, könnyedebbek és gondtalanabbak, mint mi.

Ezt a kelet-európai, kishitű identitást soha nem tudtam levetkőzni. Ahányszor átmegyek egy határon, körbenézek és szorongok. Merthogy régen voltak valódi határok Európa országai között, és nemegyszer megállítottak minket, és a határőrök szinte az utolsó csavarig szétszedték a Trabantot. Nem tudtuk, mit keresnek, de tűrtük.

Határ gyanánt most olykor csak egy táblát látni, hogy új országba érkeztünk. Vagy még azt sem. Csupán annyi tűnik fel, hogy az aszfalt vagy az aszfaltra festett csíkok más színűek.

A német szállásunk eklektikus. A szocialista realizmus stílusát idézi, de próbálták újraértelmezni. A bejárat és az előtér otthonos, barátságos, sok növénnyel és díszítéssel, maga az épület és a szoba azonban a gyerekkorom hangulatára emlékeztet. Drezda az NDK része volt, valószínűleg ezért.

A hotel étteremként is működik, este megy egy parti, a zene hangos. Egy kicsit aggódom, hogy nem tudok majd elaludni, ez minden rossz alvó félelme. Amikor lehetne, akkor nem jön álom a szemére, amikor viszont vezetni kell, alig tud ébren maradni. Nálam ez mindennapos. Éjfél előtt nyugovóra térnek a bulizók, és én is el tudok aludni végre.

Reggeli előtt kiviszem a kutyát, ő egész úton csak este kap enni, nem akarom, hogy az autóban esetleg felforduljon a gyomra. Séta után már a kocsiba teszem, a szobából is kipakolok, és úgy megyek vissza elfogyasztani a reggelimet.

Az újabb úti cél Dánia, Odderben foglaltam szállást, hogy aztán a harmadik napra már ne maradjon nagy táv, és könnyen elérjük a kompot. A német és a dán szakaszon békésen utazunk. A németeknél sok helyen nincs sebességkorlátozás, de ha gyorsan halad is valaki, nem agresszív.

Végig szól a zene. Olykor megállunk, a kutyával sétálunk egy kicsit. Ha fogy a benzin, és a kijelző már csak a feléig ér, megállunk tankolni. Jártam úgy korábban, hogy majdnem kifogyott a benzin, számomra így megnyugtató. Amúgy csak haladunk. A táj változik, az égbolt is más-más arcát fordítja felénk. Grészi nyugodt, leginkább alszik.

A barátaim állítottak össze nekem lejátszási listákat az útra. És az olvasóim.

A Ne pánikolj, sportolj! mozgalmat és Facebook-oldalát kilenc éve hoztam létre. Sok jelentős összefogás fűződik a nevünkhöz, több barátot köszönhetek ennek a közösségnek.

Pánikbeteg voltam, 1996-ban kezdődött, egy hónapot töltöttem pszichiátrián. A kezelésem félresiklott, legfőképp egyedül jutottam túl a nehezén, a gyógyulásomban hatalmas szerepe volt a mozgásnak. Ezért adtam azt a nevet a mozgalomnak, hogy: Ne pánikolj, sportolj! Újságíró voltam ekkor. De mivel nagyon sok kérdést kaptam pánikbetegektől, és nem akartam testedzésben inkompetens válaszokat adni nekik, elvégeztem egy edzői iskolát. Később életmód-tanácsadói képesítést szereztem, majd TRX-instruktornak tanultam, amikor pedig elkezdtek cégek előadásokra hívni, egy coachképzést is elvégeztem.

Összetett szerepkörben álltam az olvasóim rendelkezésére, ennek volt talán köszönhető, hogy a felkészülés utolsó szakaszában akár ilyen kérdésekben is számíthattam rájuk, mint zeneválasztás a hosszú útra. Van tehát lehetőségem váltogatni a lejátszási listákat.

Egy kis kóla, hogy ne álmosodjak el, egy kis megállás, hogy a kutya sétáljon, és a kocsit megtankoljam, majd újra több száz kilométer. Dalokkal, magammal, a belső csendekkel és a belső hangokkal. Olykor a remény szele csap meg, ha éppen derűsebbre fordul az időjárás, majd egy árnyasabb szakasz az én lelkemben is árnyat vet. Félve engedem közel magamhoz a fájdalmat. Volt benne részem az utóbbi időben bőven. Páncél növesztésével vonszoltam át magam egyik napról a másikra. Egyik hétről a másikra. Éveken keresztül.

Nem most fogom elkezdeni a védőruházat lefejtését.

A Képzelt riport egy amerikai popfesztiválról című musical egyik dala csendül fel. Az ismerős strófa harmadszor késztet sírásra az utam során. Pedig amióta kiderült anyu Alzheimere, nem tudtam sírni. Mert akkor annyit sírtam, hogy évekre elapadtak a könnyeim.

Valaki mondja meg, hogyan kell élni,

Apám azt mondta, ne bánts mást.

Valaki látta, hogy bántottalak már,

Valaki látta, hogy bántottál.

Valaki mondja meg, miért vagyunk itt,

Anyám azt mondta, hogy boldog légy.

De anyám azt nem mondta, miért nem e földön,

Anyám nem mondta, mondd, miért.1

Egyik kezemmel a kormányt fogom. A másikkal betemetem a számat, hogy a zokogás ne törjön fel még nagyobb erővel. Ráz a sírás. A szemüvegem mögül alig látok ki.

Hat éve veszítettem el az anyámat. Él. Testben itt van. De ez az ember már nem ő. Hétről hétre, napról napra hagyott itt minket. Először nekem mondta el a neurológus doktornő a diagnózist. Rám bízta, hogy megosztom-e a szüleimmel az információt.

Egy borús délutánon leültettem őket a nappalijukban a kanapéra, és minden bátorságomat összeszedve elmagyaráztam, hogy anyu szellemi hanyatlása az Alzheimer-kór miatt van. Igyekeztem szépíteni a valóságot. Biztattam őket, hogy könnyen előfordulhat, anyunak később jönnek a sokak által ismert, ijesztő tünetek.

Apu heves tagadásba kezdett.

Anyu nem mozdult és nem szólt. Két karja az ölében pihent. Bézs színű, elnyűtt pamutpizsamájának ráncai mozdulatlanul terültek el kissé kitüremkedő hasán és a combjain. Ahogy elhangzottak a kíméletlen mondatok, lassan lehajtotta a fejét. És hangtalanul elkezdett sírni.

A betegség sok szakaszán átmentünk már. Volt fiatal felnőtt, kamasz és kisgyerek. Szemérmetlen lett. A depresszió elleni gyógyszer hatására pedig agresszív. Akkor jeleztem a másik doktornőnek, a pszichiáternek, hogy le kéne venni a felére az adagot. Azóta jobb, de vannak kilengései.

Nincs gátlás, amely elrejtené a legbelső érzéseit. Nincs kontroll, amely szabályozná a gyermeki, olykor zavarba ejtő őszinteségét. És nincs szégyenérzet, amely segítene megtartani a felnőtt énjét. A régmúltban él. És a pillanatban.

Nehéz szeretni, mert nem emlékszik a szeretet megnyilvánulásaira. Hiába fejezem ki a ragaszkodásomat, egy perc múlva nem emlékszik rá. Hiába biztosítom a szeretetemről, talán már át sem hatol a szó ereje azon a falon, amely közte és a valóság között húzódik.

Apu szereti. Hősiesen ellátja.

Anyu számára apu megalkuvás volt. Emiatt az egész életére rávetül a beteljesületlenség árnya. Amíg a felettes énje kontrollálta az ösztönvilágát, háttérbe tudta szorítani az elégedetlenség hangját. De ijesztő hallani, ahogy felsír benne ez a hang most. Jelen van, üvölt, mérgez, kijózanít.

Apu kitart. Nem tudom, meddig.

Elutazásom előtt néhány évvel az orvostól tartottunk hazafelé. Én vezettem, apu ült mellettem, hátulra már nem tud bemászni, anyu mögöttem, mellette pedig a kutya. Jacob Gurevitschtől szólt a „Lovers in Paris”. Gyönyörű gitárzene, egyszerre szerelmes és melankolikus.

– Tudod, mi jut erről eszembe? – kérdezte anyu tőlem, mintha apu ott sem lenne.

– Mesélj, mamikám – feleltem.

– Egy nő ül egy bárban. Gyönyörű, kihívó, fekete ruhát visel. Kezében szipka, a füst csak úgy tekergőzik bele a félhomályba. Szép nő, az ajkán vörös rúzs, a haja fényes, a körme is piros, és egyenes háttal ül, lábai a bárszéken keresztben.

Szótlanul hallgattam. Azt nem tudta volna megmondani, hogy mi történt az orvosnál, vagy hogy mit evett ebédre, de ezt az ő elméjében létező jelenetet nagyon plasztikusan írta le.

– Egy férfi lép oda hozzá – folytatta. – Valamit a fülébe súg. Egyik kezével a bárpulton megtámaszkodik, a másikkal gyengéden végigsimítja a nő kecsesen ívelő hátát. A nő mosolyra fakad. Lesüti hosszú szempilláit, majd újra kinyitja a szemét. A férfira néz, és ahogy a fess férfi elindul, feláll ő is, és követi a hotelszobába. Mert ez az egész egy hotel bárjában történik.

– Nagyon szép történet – szólaltam meg egy kis szünet után.

Apu csak nézett maga elé.

Mennyi álom marad megvalósítatlanul. És mennyi megvalósultnak hitt álom illúzió csupán.

Anyu, amikor még az elbutulás kezdeti szakaszában volt, öngyilkos akart lenni. Elindult az erdőbe egy késsel, de rossz irányba szállt fel a buszra. Az erdő helyett a belvárosba ment. Le sem szállt, a busz fordult egyet, és vele együtt anyu is.

Az indulásom előtti napon ünnepeltük apu nyolcvanhetedik születésnapját. Négyesben, anyu, apu, a bátyám és én. Kockapókereztünk, anyuval sokat játszik apu, leginkább römizik. Mindig apu nyer, anyu a szabályokra még emlékszik, de kombinálni már nem tud. A kockapóker könnyebb neki, négyen mindig azt játsszuk.

A régi családi dinamika ebben a tevékenységben is megmutatkozik, apu és a bátyám viccesen rivalizál, anyu kishitűen szabadkozik, én pedig, mivel utálok versenyezni, még egy egyszerű kis játékban is, csak a közösségi élmény kedvéért szállok be. Pocsékul kezdtem, úgy tűnt, hogy az utolsó leszek, de aztán egy rendkívül szerencsés véghajrával győztem. A bátyám vezette a játékot mint bíró. Az eredménylapra, miután kiszámolta a végeredményt, a nevem mellé odaírta: Bajnok.

A lapot elraktam. Be az iratok közé, Norvégiában is velem lesz.

Amikor az apámat megöleltem, nem tudhattam, hogy nem ez lesz-e az utolsó alkalom, hogy magamhoz szoríthatom. Anyu a szavak szintjén megértette, hogy elmegyek, de különösebben nem érintette meg.

A bátyámat először láttam sírni, amikor már az utcán, külön a szüleinktől, búcsúztunk. Pokoli nehéz három év volt mögöttünk, félreértésekkel, bizalomvesztéssel. Távozásom közelebb hozott minket.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License