Copyright © Szendőfi Balázs, 2026
Hungarian edition © HVG Könyvek, 2026

ISBN 978-963-565-845‑9

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

A kiadó előszava

Bevezetés

1. fejezet
Az öreg halász és a Duna

2. fejezet
A nagykövet

3. fejezet
A természetvédő legyezőhorgász

4. fejezet
Kegyelemdöfés a vizeknek a rossz halgazdálkodás

5. fejezet
Horgászok az egyetemi tanárok ellen, avagy a patkányát féltő bagoly és a Sárga Főnix

6. fejezet
A Balaton magánélete

7. fejezet
„Ott veszett el a magyarok kárásza”

8. fejezet
A hal kínjai

9. fejezet
Sport‑e a horgászat?

10. fejezet
Beszakított szerelékek, nem kívánt fogások

11. fejezet
Horgászboltból madármentésbe

12. fejezet
A bűnbak

13. fejezet
Csuka fogta amur

Kolofon

A horgászat sokaknak nem más, mint természeti kapcsolódás. Legtöbbünk ebbéli élményei a gyerekkorba nyúlnak vissza. Ám a kezdeti kapcsolódási próbálkozások mindig bántalmazók is egyben: gyermekként zsákmányt akarunk ejteni, amikor megfogjuk első halunkat, békánkat…

Mikor a kisiskolában meghúzzuk a nekünk tetsző lány haját, akkor is csak kapcsolódni akarunk, de nem tudjuk még, miként tegyük. A természettel való kapcsolódásban sajnos sokan egész életükre megrekednek ezen a szinten.

Pedig lehetséges az élővilággal – és egymással is – más szinten, bántalmazás nélkül kapcsolódni, ám ez csakis őszinte érdeklődés által motivált, hosszas tanulási folyamat eredménye lehet.

Szendőfi Balázs

A kiadó előszava

Ebben a kiszáradó világban más is, több is lett Szendőfi Balázs könyve, mint amit kiadóként vártam. Amikor a halkutató természetfilmessel, aktív természetvédővel először beszélgettünk a projektről, egy tényfeltáró kezdeményezés nyomozati dokumentációja rajzolódott ki előttem: a pusztítás könyve. A tervezett riport, irányított beszélgetések segítségével azt mutatta volna meg, hogy mi, horgászok hogyan gyalázzuk meg, tesszük tönkre már a puszta jelenlétünkkel is a szenvedélyünk belső lényegét, mármint a felfoghatatlan gazdagságú természeti rendszereknek otthont adó vizes élőhelyeket. Zavarjuk, letapossuk, megmérgezzük már azzal is, hogy ott vagyunk – a többiről nem is beszélve. És szólt volna arról is ez a riport, ahogyan a horgászvezetés és a halgazdálkodás ezt a rombolást ipari méretűvé és könyörtelen szervezettségűvé teszi. A pénzügyi és politikai érdekhálózatok milliárdos játékaiban egy faj, egy életközösség, sőt, az egész vizes természet: csak járulékos veszteség.

A mű elkészült, a gép forog, és Az egymillió horgász országa tényleg szól is a fentiekről, kegyetlen pontossággal, részletes séggel, a szerző ebben az értelemben elvégezte a „házi feladatát”. Végül mégis ez lett a kevésbé fontos aspektusa ennek a könyvnek.

Mert Szendőfi Balázs munkájának legnagyobb produkciós értéke az „elkerülhetetlen véletlen”, az a nem tervezett hatás, erő, ahogyan a leleplező tényfeltárás szerepe alól átüt, előbugyog a természetért rajongó ember lelkesedése, a megmutatás öröme. Nagyon sok ebben a munkában az öröm, a szépség, a hangulat. A szerzőt láthatóan jobban mozgatja az eltűnőben lévő széles kárászok egy zárványélőhelyének megtalálása, egyáltalán, az élet működésének nagyon mély megértése és bemutatása, mint a madarakat ólommal lövöldöző, a sokféle séget kotrógépekkel eltüntető, a zsáknyi profit érdekében a vizeket ázsiai inváziós halakkal legyaluló horgászszövetségi árulás és gyalázat.

Michael Ende tündéri meséjében, A végtelen történetben meseországot a SEMMI fenyegeti. Eltűnik, elporlad, elfelejtődik a fantáziavilág gazdagsága, mert a gyerekek már nem olvasnak meséket. De végül a kaland tízéves főhőse, Barnabás az utolsó pillanatban megállítja az elmúlást. Marad a jóságból még egy kicsi. Az egymillió horgász országa (ahogy a szerző minden filmje is) elsősorban ezt a kicsit mutatja meg nekünk. Arról beszél, nagyon sok szeretettel, hogy még nem pusztult el teljesen, még vannak belőle morzsák, még van mit megvédeni, és ha nem hagyjuk ezeket is elveszni, talán a korábbi, szivárványzó sokféleség is visszaépülhet belőle egyszer.

Ennek az előszónak az írója maga is horgász. És meggyőződéssel, elköteleződéssel ajánlja a riportot minden horgász értő figyelmébe. Miközben Szendőfi Balázs azt kiáltja a lapokról: Ébresztő!

Szabó Tibor Benjámin

Bevezetés

A világban több mint tízezer halfaj él édesvizekben. Ugyanakkor a felszíni édesvizek a bolygó vízkészletének mindössze egy tízezrelékét, azaz 0,01%‑át teszik ki. A Föld felszínének csupán 8 ezrelékét borítják édesvizek.

Az édesvízi ökoszisztémákat a világon a legsebezhetőbbek között tartjuk számon. Az ENSZ állásfoglalása szerint a vizek ökológiai sokféleségét és biológiai erőforrásait az emberi tevékenységek soha nem látott mértékű és egyre gyorsabb ütemben növekvő veszélye fenyegeti. Nagy szükség van rá, hogy megóvjuk ezeket a rendszereket a fenntartható jövő érdekében.

Magyarországon a 2010‑es évek eleje óta szinte kontroll nélküli teljhatalmat kapott a horgászat – mint természetes vizeink halállományának első számú és egyetlen hasznosítási módja. A kereskedelmi célú halászatot 2016‑tól betiltották, s onnantól kezdve minden ellenőrzés, minden haltelepítés, minden halakkal kapcsolatos tevékenység a horgászatnak rendelődött alá, az ökológiai szempontok még jobban háttérbe szorultak. Ez az időszak egybeesik az én autodidakta halkutatóvá, majd természetfilmessé válásom kezdő éveivel. Első két filmemet (Budapest halai és Hegyek-völgyek halai) saját indíttatásból és támogatások nélkül készítettem. E két film láttán kezdtek megkeresni a horgászszövetségek, és megbízni, hogy az ő területükön forgassak természetfilmeket, melyek főként a halfaunáról szólnak, valamint a hozzájuk tartozó élőhelyek természeti értékeiről – kisebbrészt pedig bemutatva a horgászatot, a horgászati célú halgazdálkodást és a hozzá kapcsolódó tevékenységeket. Kezdő (de már többszörösen díjazott) filmesként lelkesen elvállaltam e filmek készítését először a Tisza-tavon (2018–2019), aztán a Ráckevei-Dunán (2019–2020) és végül a Körösökön (2021–2023). Tettem ezt annak ellenére, hogy a horgászszövetségi megbízókkal kialkudott tiszteletdíjak egy átlagos magyar természetfilm készítési költségeinek nagyjából az egytizedét fedezték csupán. Nem ez volt a lényeg, hanem a tanulás, a filmezésben való gyakorlatszerzés lehetősége, valamint az engem eleve érdeklő helyszínek és témák. A fizetségnek csak akkor lett jelentősége, amikor későbbi, az országos horgászvezetést vagy szakmaiat lan horgászszabályokat illető kritikáim kapcsán „árulónak” bélyegeztek, mint aki „a horgászok pénzéből horgászellenes tevékenységet folytat”. Egyszerű horgászemberektől horgász szövetségi alelnökökig sokféle irányból megkaptam ezt már, mintha bizony a filmekért adott (mint írtam, a többéves forgatások költségeit sem fedező) csekélyke összeggel örök időkre megvásárolták volna a lojalitásomat olyan esetekre is, amikor a természetre vagy az őshonos halállomány védelmére egyértelműen negatívan ható intézkedést hoztak.

Mindegyik helyszínre és filmre két-három évem ment rá (nem szeretem összecsapni a munkát), ezalatt heti rendszerességgel terepre járva megismertem és megszerettem az ottani tájakat, a jellemző élővilágot. Egy‑egy új „család” részévé is váltam, mivel leginkább az adott horgászszövetség dolgozói vittek terepre a filmeket forgatni, s az ott töltött idő alatt néhány új barátra is szert tettem. Természetesen a horgászat és a halgazdálkodás összetett szakmai fogásaira és szabályrendszereire is nem kevés rálátásom nyílt a velük töltött évek során. Ahogyan egyre inkább arra is, hogy bár akkori munkatársaim – a halőrök, tógazdasági halászok, horgászszervezeti ügyvezetők és hasonlók – majdnem mind természetkedvelő emberek, maga az olajozottan működő iparág tevékenysége nem minden részletében használ a környezetnek és az élővilágnak. Elkezdett hát egyre inkább érdekelni, hogy vizsgálta‑e valaha valaki a horgászat és a hozzá kapcsolódó halgazdálkodási tevékenység összhatását arra a bizonyos „legsebezhetőbb ökoszisztémára”, amit a termé szetes édesvizeink életközössége jelent. Bizony, a maga összetettségében senki sem vizsgálta. Ám mostanában, amikor e könyvet írom, már nem én vagyok az egyetlen, akit érdekel a téma.

Rátaláltam egy doktori értekezésre a Debreceni Egyetemen, szerzője Fazekas Dorottya Lilla okleveles hidrobiológus. Idézek belőle egy fontos részt:

Napjainkban, a legtöbb édesvízi élőhelyen a halállományok sokszor egyetlen és legjelentősebb hasznosítási formája a horgászat (Coleman et al. 2004, Cooke & Cowx 2004, 2006). Globálisan emberek millióit érinti, jelentős gazdasági és társadalmi értéket képvisel ( Arlinghaus & Cooke 2005). Bár a horgászat irányítása regionális szinten jelentős figyelmet kap, a halállományokra és vízi ökoszisztémákra gyakorolt lehetséges hatásait behatóan nem vizsgálták (Cooke & Cowx 2004, 2006), ugyanakkor sokszor alá becsülik azokat (Arlinghaus et al. 2002). Egyetlen horgász sokkal kisebb hatást gyakorol a halállományokra, mint egy kereskedelmi halász – ez a szemlélet viszont figyelmen kívül hagyja a horgászok milliói által kiváltott kumulatív hatást (Arlinghaus et al. 2002). Többek között a hosszú távú megfigyelési programok hiánya, a halállományok térbeli és időbeli változékonysága, valamint a halállományok csökkenését elfedő gazdálkodási intézkedések (pl. a telepítések) miatt nehéz pontos képet kapni a horgászat hatásairól (Cooke & Cowx 2004, Arlinghaus & Cooke 2005).

(A kiemeléseket én eszközöltem.)

Tehát a probléma létezik, ám nehéz kutatni (főleg a hazai tudományellenes politikai ellenszélben, teszem hozzá). Azonban minden témát a berögzült gyakorlatok megkérdőjelezése visz előre, s erre a fiatalok hajlamosak – minél régebb óta fennálló és minél dogmatikusabb a rendszer, annál inkább. Magam is – mint lélekben fiatal és mint a természet érdekeit mindig is az első és legfontosabb szempontként értelmező ember – ezt az utat választom, e könyvvel is.

A könyv anyaga korántsem teljes. Kész riportokat, egész fejezeteket kellett kihúznom belőle az utolsó pillanatban, mert egyes riportalanyok megijedtek, amikor leírva látták, amit az előre egyeztetett riportbeszélgetéseink során szóban kimondtak. Többen még a név nélküli közlésbe sem mentek bele, mondván: így is rájuk ismernek, és bosszúból „kicsinál ják” őket. Nem kapnak többé munkát sehol, kiteszik őket a házukból, nem maradhatnak az országban és hasonlók. Nem túlzok, valóban ilyen szintű retorzióktól tartanak – fele lős, fontos beosztásban dolgozó állami tisztségviselőktől az egyszerű horgászokig bármely kaszt tagjai. Már nem is kell őket fenyíteni, hiszen automatikus öncenzúrát gyakorolnak. Ez maga a jelen idejű diktatúra és a beidomított alattvalók félreismerhetetlen mechanizmusának ismérve. Amikor megtörtént a rendszerváltás (jómagam 11 éves voltam), aligha hittük, hogy harminchét év múlva újra itt fogunk tar tani. Hogy az emberek nagy része rettegve fojtja magába a véleményét. Hogy a szakemberek nem szólalhatnak meg arról, amihez értenek. S jelen esetben, a horgászat témájában mindez még csak nem is „a dolgozó népért”, inkább a szórakozó nép érdekében történik; egy hobbi és a rá épülő könyörtelen, ipari szintű nyerészkedés kedvéért. Figyelmen kívül hagyva környezetet, élővilágot, állati szenvedést és magasabb közérdeket egyaránt.

A könyv megjelenése után a horgászszervezetek emberei valószínűleg elfogultsággal, egyoldalúsággal fognak megvádolni, áldozati szerepben tetszelegni, ilyen-olyan „sötétzöld” összeesküvést fognak kiáltani. A párbeszéd, a kompromisszum és a konstruktivitás hiányát fogják felhánytorgatni. Miközben a valóság az, hogy minden direkt megkeresésemre elutasítással reagáltak az ország szinte összes szegletéből. Egyik vagy másik horgászszervezetnél dolgozó ismerőseim nem hivatalosan közölték, hogy központilag mindenkit letiltottak a velem való érintkezés lehetőségéről, egyes helyeken újabban még titoktartási szerződést is aláíratnak az alkalmazottakkal. Így nehéz párbeszédet folytatni. Mint minden hasonló esetben, itt is akkor fognak rájönni, amikor már késő, hogy inkább beszélgetni kellett volna. Nemcsak velem: a saját alkalmazottaikkal és csaknem milliónyi kliensükkel, a magyar horgászokkal is. A rájuk bízott természetes vizek problémáit értő tudósokkal, ökológusokkal nemkülönben.

A párbeszéd hiánya és a valóság tagadása nem velem kezdődött, hanem az első olyan haltelepítéssel, amely nem az élőhely ökológiai javát szolgálta. Az első alkalommal, amikor diverz, lélegző természetes vizet – lápot, mocsarat, vízfolyást, élőhelyet – alakítottak át horgásztóvá, azaz kotort partú, stégekkel beépített, pontyos-amuros algalevessé. Az első horgászversenynél, ahol halak száját tépték ki, vagy mázsányi agyonnyomott keszeg maradt utánuk.

Időközben – 2024 októberében – a Magyar Országos Horgász Szövetség hivatalos közleménye szerint átlépte a Magyarországon regisztrált horgászok száma az egymillió főt, vagyis a hazai népesség több mint tíz százalékát…

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Felelős szerkesztő Hungler Tímea
Fotó Tószögi György
Borítóterv Földi Andrea
Korrektor Takács Zsolt

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License
Georama – SIL Open Font License