részlet

Budapest, 2024

Carol Kirkwood: The Hotel on the Riviera

Copyright © Carol Kirkwood 2022

Carol Kirkwood asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work

All rights reserved.

Borító © Claire Ward, HarperCollinsPublishers Ltd 2022

Borító fotó © Nikaa/Trevillion Images/Shutterstock.com

Hungarian translation © Lévai Márta, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6606 75 4

Ezt a könyvet nektek ajánlom, olvasóim… A legvadabb álmaimban sem gondoltam volna, hogy ez lehetséges, de a segítségetekkel megvalósult. Köszönöm a támogatásotokat és a sok bátorítást, amit kaptam. Őszintén remélem, élvezettel olvassátok majd a Hotel a Riviérán című regényt.

Előhang

A nő arcán könnyek csorogtak, de nem törődött vele. Már nem tudott megálljt parancsolni nekik; mintha minden csepp könny, amit eddig megpróbált elrejteni – a férje, a gyerekei és önmaga elől –, hirtelen megállíthatatlan áradatként kezdett volna ömleni a szeméből.

Úgy érezte, maga a valóság csúszik ki a kezéből. Nagyon hosszú ideje próbálta küszködve megőrizni a higgadtságát, de a hazugságok és a titkok, akárcsak a könnyei, most utat találtak maguknak a felszín felé, és előtörtek.

– Tudom, mit tettél! – ordította felé a férfi a szélesen kanyargó lépcsősor tetejéről. – Elárultál.

– Nem! Te készültél arra, hogy elárulj. Nem volt választásom. Csak egyet tehettem…

– Hazudsz! – Az asszony sietve vette a fokokat, szemben a lépcsőn lefelé botorkáló alakkal. A jóképű, gáláns férfi, akihez feleségül ment, szinte felismerhetetlen volt ebben a zilált, rendetlen ruházatú, tömény alkoholszagot árasztó, riasztó emberben. Az elmúlt néhány hónapban, ahogy a helyzet romlott, a férfi egyre dühösebbé, gyanakvóbbá és önzőbbé vált, ám még egyszer sem nézett a nőre olyan leplezetlen gyűlölettel, amilyen most áradt a tekintetéből.

– Miért nem érted meg?! – zokogta az asszony, és a hangját visszaverték a barlangszerű előcsarnok falai. A kései óra ellenére makulátlan volt a frizurája, a ruházata elegáns.

– Mindent megadtam neked, amit csak akartál, és ezt kapom viszonzásul? – vicsorgott rá a férfi, és egyre közeledett. – Kurválkodni a hátam mögött… mert fogadok, hogy nem az a fickó volt az egyetlen. Gondolom, végigkefélt már a fél hotel.

– Hogy merészeled? Nem beszélhetsz így velem!

– Úgy beszélek veled, ahogy akarok. A feleségem vagy – még ha nem is úgy viselkedsz.

A férfi eszelősen megragadta az asszony karját, akinek döbbenetében elállt a lélegzete.

– Eressz el! – kiáltotta, és megpróbálta lerázni magáról a férje kezét.

– Móresre kell, hogy tanítsalak – bömbölte a férfi, és felemelte a karját, hogy lesújtson.

Amikor a nő hátrahőkölt és elhajolt, hogy kikerülje az ütést, a férje elvesztette az egyensúlyát, és vakon hadonászva igyekezett támasztékot találni, hogy megállítsa a lendületet. De semmit sem ért el.

A korláton átzuhanó férfi torkán vérfagyasztó üvöltés tört fel. Az asszony nem tudott mást tenni, csak rémült tekintettel kísérte a fekete-fehér padlócsempék felé bucskázó, tehetetlen testet, amely végül rettenetes hanggal csapódott a talajba. A nő, míg él, nem fogja elfelejteni.

Síri csend állt be, amit nemsoká éles sikoly szakított félbe. Időbe telt, mire az asszony rájött, hogy az ő hangja.

Első fejezet

Ithosz, 2009. április

– Papa! – Ariana kikászálódott a sofőr mögül a Mercedesből, és az apja karjába vetette magát.

Már majdnem éjfél volt, az apja kijött a házból a fogadására. A háta mögött álló, fényűző villát megvilágította a telehold, amely fényesen úszott az égen.

Ariana nagyon kimerült. Tudta, hogy ő sem a tőle megszokott, ápolt külsővel érkezett a Los Angelesből idáig tartó hosszú út után, de a változás, amit az apján látott, mélyen megdöbbentette. Lefogyott, vonzó arca beesetté vált, a szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek. Valaha sötét hajába bőven keveredtek az ősz szálak, és olyan benyomást keltett, mint aki egy hete nem borotválkozott.

– Hogy van Jaja…? – tört ki Arianából. – Talán már…? – Elcsuklott a hangja, nem merte befejezni a mondatot.

– A nagyanyád nagyon gyenge, de még velünk van.

– Ó, hála istennek. – Ariana elengedte magát az apja karjai között. – Annyira féltem, hogy későn érkezem.

– Kérdezett felőled. Gyere, menjünk egyenesen oda hozzá.

A két ember súlyos pillantást váltott egymással, amelybe sok-sok érzelem és kimondatlan szavak keveredtek, de nem volt idő a kérdésekre. Majd később. Demetriosz Theodoszisz átkarolta a lánya vállát, úgy vezette be a házba.

Shauna, Ariana mostohaanyja már várta őket odabent. Demetrioszhoz hasonlóan ő is zilált és megtört volt. Dús vörös haját copfba fogta a tarkóján, lenge nadrágjához egyszerű, testre simuló pólót viselt

– Ariana, de örülök, hogy látlak! Csak azt sajnálom, hogy ilyen körülmények hoztak ide. – Shauna barátságosan megölelte a lányt, aztán hátralépett. Tudta, hogy ez a perc Demetrioszé és Arianáé.

Ariana követte az apját a házon keresztül a nagyanyja lakosztálya felé. Görcsbe ránduló gyomorral emlékezett vissza a régi időkre: hogyan futkározott gyerekként ezeken a folyosókon a márványpadlónak csapódó meztelen talpakkal. Vagy később, lázadó tinédzserként, hogyan osont sokszor vissza a házba a hajnali órákban, Jimmy Choo tűsarkúját levéve és a kezében lógatva, miután este kiszökött bulizni.

Dörömbölő szívvel állt meg az ajtóban a nagyanyja hálószobája előtt. Demetriosz megszorította a kezét, és benyitott.

Odabent nyugalom és meglepő béke fogadta őket. A függönyök össze voltak húzva, a sarokban halvány fényű lámpa világított, de Ariana sehol sem látott orvosi berendezéseket, amiktől előre félt. A szoba még mindig a nagyanyja szentélye volt, nem hasonlított egy kórteremre. Elana ékszerei és parfümös üvegei szépen elrendezve az antik öltözőasztalon, az Ariana nagyapját, Arisztotelészt ábrázoló, ismerős, ezüstkeretes fénykép is megvolt az éjjeliszekrényen. Csak a barokk tükör tűnt el – feltehetően azért, hogy Elana ne lássa, hogyan hanyatlik az állapota. Két ápolónő volt mellette, akik az életjeleket figyelték, és gyógyszereket adagoltak, hogy elviselhetőbbé tegyék a fájdalmat, de amikor Demetriosz jelzett nekik, diszkréten elhagyták a szobát.

Ariana az ágyhoz lépett. Nagy önuralmába került, hogy ne adjon ki egyetlen árulkodó hangot sem a takarók alatt fekvő törékeny, apró emberi alak láttán. Pislogott néhányat, hogy visszafogja a könnyeit. Ebben az erőtlen, elgyötört öregasszonyban alig lehetett felismerni a valaha volt acélos akaratú, tiszteletre méltó matriarchát.

A lány tétován leült az ágy mellett álló székre. Úgy tűnt, Elana alszik, mert lehunyt szemmel feküdt, és felületesen lélegzett. Az arcbőre szürkének hatott a vakító fehér párna mellett. Ariana gyengéden megfogta a nagyanyja kezét; göcsörtös volt, a májfoltokkal tarkított, papiruszvékony bőr alatt sötétlilán kígyóztak az erek. De ahogy a tenyerük egymáséba simult, Elana szeme felnyílt. Valaha oly csillogó tekintete fátyolosan, tompán meredt a világba, mintha minden fény kihalt volna belőle.

– Jaja! – Arianát elárasztották az érzelmek. Lehajtott fejjel az ajkához emelte Elana kezét, és megborzongott, milyen hűvös az idős asszony bőre. Ariana minden tény dacára mindig úgy képzelte, a nagyanyja valamilyen csoda folytán fel fog épülni – hogy Demetriosz téved, és Elana nem érkezett el élete végéhez. De most már világos volt előtte, hogy hiú reményt dédelgetett, és el kell fogadnia, hogy a nagyanyjának már nem sok ideje maradt hátra.

– Szeretlek, Jaja! – zokogott fel. – Nagyon szeretlek.

Elana egy hajszálnyit fordított a fején, hogy jobban láthassa imádott unokáját. Gyér erejét megfeszítve, amennyi még maradt benne, felemelte a másik kezét, és megsimogatta Ariana arcát.

– Én is szeretlek, Ariana. Ez mindig így marad – suttogta, mielőtt fáradtan visszahanyatlott a párnára, kimerülve az erőfeszítéstől, amit a beszéd okozott.

Ariana a gyerekkori ágyában feküdt, és üres tekintettel meredt a mennyezetre. Az elmúlt néhány napban alig aludt, egyrészt az időeltolódás miatt, másrészt mert az ideje nagy részét a nagyanyja betegágya mellett töltötte. Demetriosz egy kisebbfajta hadseregre való ápolót alkalmazott, hogy szünet nélkül gondoskodjanak Elanáról, de Ariana csak akkor állt végre kelletlenül kötélnek, hogy próbáljon pihenni egy kicsit, amikor elég hosszan kérlelték – még ha lehetetlennek tűnt is, hogy sikerülhet.

A szobája magányába húzódva kitört belőle a sírás. Siratta a nagyanyját, akit csodált, és felkészítette magát az elkerülhetetlen veszteségre. Közben a kintről érkező hangokra fülelt – autók gumiabroncsa csikordult meg a kavicson, ahogy a barátok érkeztek búcsút venni Elanától; a kertben halkan beszélgettek egymással az ápolók műszakváltáskor; megérkezett a helyi pap, aki naponta eljött, hogy imádkozzon Elana lelki üdvéért.

Ariana csalódottan félredobta a takarót, és átült az ablakfülkébe, ahonnan az éjszakai égre látott. A görög hold kerek volt, és erős, delejes fényt árasztott, a tintafeketébe öltözött eget csillagok pöttyözték. Alatta terült el az Ithoszi-öböl, amelynek vize villózva tükrözte vissza az arra haladó hajók fényét, a távolban a kikötő derengett.

Ariana kinyitotta az ablakot, hogy a kinti hűvösség lehűtse felforrósodott bőrét, és mélyen belélegezte a tenger ismerős, sós illatát, ami végre hozott számára egy kis megnyugvást. Bármerre járt a világban, mindig imádta, ha a tenger közelében lehetett.

Ithosz és a családi villa tele volt emlékekkel. Ariana elmerengett azon, hogyan tanítgatta Jaja annak idején süteményt sütni. Mindketten ragacsosak voltak a méztől, és pisztáciát majszoltak, miközben készült a baklava. Eszébe jutott, milyen megbabonázva figyelte Elanát, aki nap mint nap gondosan, elegáns mozdulatokkal elkészítette a sminkjét: Elizabeth Arden púderrel finomította a bőrét, a szájára klasszikus piros rúzst kent. Így, hogy a szülei gyakran voltak távol – az apja folyton üzleti úton járt, az anyja inkább élvezetből utazgatott –, Ariana számára a nagyanyja jelentette az állandóságot, tőle kapta meg a folyamatos, szeretetteljes törődést, amire nagy szüksége volt. Az élete azóta olyan lett, mint a futóhomok, és a lány elveszettnek érezte magát benne. Azt remélte, büszkévé teheti Elanát, de ehelyett az élete tele lett zűrzavarral.

Hangos kattanással becsukta az ablakot. Selyemköntöst húzott La Perla hálóinge fölé, és elhagyta a szobáját. A hosszú folyosók némán, félhomályosan kanyarogtak, a falakat értékes műtárgyak díszítették, de mintha a ház máris változásnak indult volna, úgy tűnt, Elana hatása csökkent, ahogy ő maga távolodott az élettől.

Ariana először a nagyanyja szobájába szándékozott menni, de amikor elhaladt az apja ajtaja előtt, észrevette, hogy fény szűrődik ki alatta a szobából. Egy ideig tétovázott. Tudta, hogy beszélniük kell egymással, de szégyellte magát Demetriosz előtt a dolgai és a viselkedése miatt, emellett előre félt az összeütközéstől, ami óhatatlanul követi majd a beszélgetést. Ám azzal is tisztában volt, hogy az apja számára is ugyanolyan fájdalmas a mostani helyzet, mint neki, és kettejüknek szükségük van egymásra. Óvatosan megkocogtatta az ajtót.

– Igen? – Demetriosz hangjában mély riadalom csendült, és Ariana sietett megnyugtatni, miután benyitott.

– Csak én vagyok az, papa.

– Ah, Ariana! – Nyilvánvaló megkönnyebbülés ült ki az arcára. – Már azt hittem… – megbicsaklott a hangja. Mindketten pontosan tudták, mit hitt – azt, hogy az egyik ápolónő érkezik, mert eljött a végső búcsú ideje.

Ariana szemügyre vette a helyiséget. Miután Arisztotelész meghalt, Demetriosz kezdte használni az apja dolgozószobáját. A helyiség stílusán nem változtatott – előkelő és impozáns maradt, benne a sötét fabútorokkal meg a bőrkötétes könyvekkel –, ám Demetriosz most nem a megszokott helyén ült a mahagóni íróasztal mögött, hanem a padlón kuporgott, papírhalmokkal és tárgyakkal dugig tömött dobozokkal körbevéve. Előtte kinyitva egy fotóalbum, a kezében üvegpohár, amelynek már csak az alján lötyögött némi borostyánszínű folyadék.

– Nem tudtál aludni? – kérdezte Ariana halkan.

Demetriosz a fejét rázta.

– Nem. És mivel nem akartam felébreszteni Shaunát is azzal, hogy egész éjjel hánykolódom mellette, inkább átjöttem ide.

Ariana leereszkedett mellé, és egyetlen szó nélkül kézbe vett egy fotót. A fekete-fehér kép a nagyszüleiről készült a párizsi Luxembourg-kertben. Fiatalok voltak, és láthatóan szerelmesek; Elana egy lenyűgöző, hosszú, bő szoknyás ruhát viselt, amiről Ariana gyakorlott szeme megállapította, hogy Dior modell, és a jóképű, fiatal Arisztotelész is nagyon előkelően festett háromrészes öltönyében és fedora kalapjában. Ariana vetett egy pillantást a fotó hátuljára: 1948 szeptemberében készült.

– Fantasztikusan néznek ki. Mint két filmsztár – sóhajtott a lány, és a mellkasát átjárta a fájdalom. Önkéntelenül is az jutott eszébe, ő vajon talál-e valaha valakit, akivel ilyen kapcsolata lehet. Egy férfit, aki ugyanúgy bolondul érte, ahogy Arisztotelész bálványozta Elanát. Arianának évek óta nem volt szerencséje a szerelemben, hajlamos volt rossz fiúkat választani, akik összetörték a szívét, vagy még rosszabbat műveltek vele…

Demetriosz szomorúan mosolyogva nézte a fotót. Amikor megszólalt, érzelmek fátyolozták a hangját.

– Kérsz egy italt? – Felállt, és a sarokban álló bárszekrénynél újra megtöltötte konyakkal a poharát.

Ariana az apja mozdulatait figyelte, és döntésképtelen volt. Az elmúlt néhány évben Los Angelesben élt, és megpróbált színésznőként befutni, de huszonhat évesen még mindig messze járt attól, hogy elérje az álmát, és ha brutálisan őszinte volt magával, azt is be kellett vallania, hogy csak csekély tehetséggel áldotta meg a sors. Amiben ellenben valóban remekül teljesített, az volt, hogy jól tudott mulatni és buliról bulira járni. Sokat ivott – vannak, akik elképesztően soknak mondanák. És nem csak alkoholt fogyasztott, a drogok is előkerültek néha. De a villában, ahol a nagyanyja haldoklott, nem volt rá megfelelő sem a hely, sem az idő, hogy Ariana a saját gondjain merengjen.

Az apja felé bólintott.

– Nagy adag legyen!

Aztán kortyolt egyet a jóféle brandyből, amikor Demetriosz a kezébe adta a poharat, kiélvezte a jóleső forróságot a torkában, és újabb fotó után nyúlt.

A következő órákban apa és lánya Elanáról szóló emlékeket osztott meg egymással. Mindketten úgy tettek, mintha nem arra készülnének, hogy örökre elveszítik. Bár Ariana bálványozta a nagyanyját, ő is tudta, milyen zsarnokian tud viselkedni néhanapján, milyen hatalmaskodó a természete.

Azzal is tisztában volt, hogy Elanának kulcsszerepe volt a szülei házasságában – amikor erőszakosan ragaszkodott hozzá, hogy Demetriosz és Szofía Konsztantisz között létrejöjjön a frigy, az volt a célja, hogy dinasztiákat olvasszon össze, a szívügyek figyelembevétele nélkül. Ezzel elszakította Demetrioszt élete szerelmétől, Shauna O’Brientől, ami után több mint húsz évbe és rengeteg szívfájdalomba került, mire ők ketten végre újra egymásra találhattak. Ám Ariana azt is tudta, hogy az apja mindennek dacára imádja Elanát, és össze fog törni, ha elveszíti.

A lány egy újabb fotóalbumot vett a kezébe, amiből egy elszabadult kép hullott a padlóra. Arisztotelész és Elana társalgott rajta egy elegáns párral – egy filigrán testalkatú nővel, aki éppen nagyot nevetett, meg egy vöröses hajú, barátságos arcú férfival, aki erősen emlékeztetett Robert Redfordra. A nő értékesnek ható, látványos ékszereket viselt, és sűrű szőke haját Farrah Fawcett módjára hullámokba fésülte. A pár tagjai legalább egy évtizeddel fiatalabbnak látszottak, mint a nagyszülei, de közös volt bennük, hogy mind a négy emberről sütött a jólét, a gondtalanság, és szemlátomást nagyon jóban voltak. A ruháik élénk színű, feltűnő mintázata a hetvenes évek divatjára vallott, és a fotó valahol Dél-Franciaországban készülhetett a háttérben álló pálmafákból, az aranyszínű fényből meg a házak jellegéből ítélve. A beszélgetőkhöz legközelebb álló épület halványan ismerősnek tűnt Arianának, de arról fogalma sem volt, ki lehet a két ismeretlen.

– Kik lehetnek ezek az emberek? – fordította meg kíváncsian a fényképet, de nem volt a hátára írva semmi.

Demetriosz a homlokát ráncolta.

– Nem tudom. A szüleim rengeteg embert ismertek, az üzleti kapcsolataik révén és magánemberként is. Apámnak olyan sok üzleti érdekeltsége volt, hogy néha nehéz volt követni.

– Talán… – jegyezte meg Ariana tétovázva, de már nem tudta befejezni a mondatot, mert sürgető kopogtatás hangzott az ajtó felől. Azonnal görcsbe rándult a gyomra. Demetriosz felugrott, és amikor kinyitotta az ajtót, egy komor arcú ápolóval találta szembe magát.

A nő nyugodt hangon mondta ki a szavakat, amelyektől mindketten rettegtek:

– Jöjjenek, kérem. Gyorsan! Eljött az idő.

Ariana sietve feltornázta magát a padlóról, és visszafojtva feltörő zokogását, követte a folyosóra az apját, aki teljesen összezavarodott. A fotóról mindketten tökéletesen megfeledkeztek.

Tartalom

Előhang

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A görög hold alatt

HOLLYWOODBÓL EL TUD MENEKÜLNI.
A MÚLTJÁTÓL IS EL TUD?

Shauna Jackson A-kategóriás filmsztár, az élete tökéletes. Hírnév, vagyon, házasság. Legalábbis látszólag tökéletes minden.

Amikor botrányba keveredik, Shaunának oda kell visszatérnie, ahol húsz évvel ezelőtt megváltozott az élete, egy idilli görög szigetre.

Ithos újra megigézi, és előtörnek keserédes emlékei arról a régi nyárról, egy férfiról, akit nem tudott feledni, és egy rég eltemetett titokról.

Vajon megragadja az esélyt Shauna, hogy szembenézzen a múlttal?

„Imádtam! Sistergő feszültség, titkok és szenvedély. Muszáj lapozni és lapozni.”

Jo Thomas

„Nagyszerű olvasmány – egyszerűen briliáns!”

Steph McGovern, a Packed Lunch műsorvezetője

„Napsütötte, elbűvölő történet, igazi kikapcsolódás.”

Cressida McLaughlin

„Szenvedélyes nyári történet. Képtelen voltam letenni.”

Alex Brown, bestsellerszerző, a Secret of Orchard Cottage írója

„Különleges mese az elvesztett és megtalált szerelemről, teli izgalmas karakterekkel és romantikus helyszínekkel. Tökéletes nyári olvasmány.”
Judy Murray

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Rubik – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License