AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

ETEL KIRÁLY KINCSE

Regény

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-04-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

ETEL KIRÁLY KINCSE

REGÉNY

Tartalom

KRÚDY GYULA

ETEL KIRÁLY KINCSE

REGÉNY

ELSŐ FEJEZET Amelyben néhány lábfájós úriembernek az elindulását tárgyaljuk

MÁSODIK FEJEZET Asszonyi varázslat használ a lábfájás ellen

HARMADIK FEJEZET Cigány nélkül kár utazni Magyarországon

NEGYEDIK FEJEZET Miért álmodnak Miskolcon többet, mint máshol?

ÖTÖDIK FEJEZET Miért szoktak sikerülni a pincebeli uzsonnák?

HATODIK FEJEZET Az első komoly szó Etel király kincséről

HETEDIK FEJEZET Szemere Miklós jelentkezik a kincskeresők megsegítésére

NYOLCADIK FEJEZET Piros mezőben zöld macska A hunok zászlaja

KILENCEDIK FEJEZET Az igazi nő mindig úgy szeret, mintha először szeretne

TIZEDIK FEJEZET Hány bárányfarkot sütnek meg vagy rántanak ki a hunok tiszteletére?

TIZENEGYEDIK FEJEZET Mi a különbség az alföldi és a felvidéki cigányok között?

TIZENKETTEDIK FEJEZET A vezér megkísértése

TIZENHARMADIK FEJEZET A budai nő is megjelenik a kincs hírére

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Nem jó hegyre menni

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Két hírhedt korhely megjelenése

TIZENHATODIK FEJEZET Az asszony, aki kártyából él

TIZENHETEDIK FEJEZET Mi történt, mikor a lélekharang megszólalt?

TIZENNYOLCADIK FEJEZET Az óbudai kincsásó története

TIZENKILENCEDIK FEJEZET A kincsásó eltűnése

ELSŐ FEJEZET
Amelyben néhány lábfájós úriembernek az elindulását tárgyaljuk

Szabolcs vezér - egy úriember a tizenkilencedik század végén és a huszadik század elején, aki utoljára kereste és megtalálta Attila kincsét - hozzátartozóival, hadaival még azon a fahídon átjött a Tiszán, amely Tokajnál a ködös, mesemondásos Tiszántúlt a Tiszán inneni tájakkal összekötötte. Utána már senki se lépett a múlt századokból való fahídra, mert az újkor mérnökei építeni kezdték a tokaji vashidat, amelyen a vonat járt, és megváltozott lelkű és ruházatú magyarok kezdtek utazgatni a Tisza egyik partjáról a másikra. A tokaji fahíddal bontották le a régi Magyarországnak jó részét.

Szabolcs vezér a mondabeli kincsek feltalálása végett kelt útra a vele egyívású, hasonló gondolkodású férfiakkal. Tudta, hol van elrejtve Attila kincse, csak éppen érte kellett menni, mint már egykor Álmos és Árpád vezérek is elindultak még messzibbről, legendás Ázsiából örökségükért.

Az új vezér hadakat is toborozott magának, akik a "népséget és katonaságot" jelentették volna, ha erről a történelmi eseményről valaha színdarabot írnának.

Részt vettek a felvonulásban olyanok is, akik idáig életükben csak a szivattyúknál szerepeltek, amikor a tűzoltóparancsnok elordítja magát: "Minden ember a fecskendőhöz!", vagy azt kiáltja teli tüdőből: "Új erőket a szivattyúhoz!"

Ezek a névtelen, de buzgó férfiak kapaszkodnak a szivattyú karjaiba, amikor tüzet kell oltani, és ugyancsak ők követték Szabolcs vezért nevezetes útján, amikor ennek a mostani szegény világnak a megváltására kincskereső útján megindult.

S mindegyik névtelen vitéz hozott magával annyi lelkesedést az útra, amennyi legalábbis ahhoz kell, hogy például a képviselőválasztáskor a zászlót egyik faluból a másikba vigyék: minden különösebb megbízatás nélkül, csak éppen azért, mert a zászlót mindig vinni kell valakinek.

De a "népségen és katonaságon" kívül voltak Szabolcs vezérnek hadnagyai, akik bizonyos tiszti rangot viseltek ebben az utazó társaságban, egymással néha olyan szolgálati hangon beszéltek, mint a puskaporos tornyok őrségei, amikor a kebelbarátok is hirtelen önnek, magának szólítják egymást, és zsebórát tartanak a kezükben, vagy a tenyerüket a nadrágjuk varrásához szorítják.

Geszteréd, Buj és Kótaj volt a három sarzsi neve, mégpedig azért, mert ez a három község bizonyította eredetét a magyarok honfoglalása óta. Sőt a geszterédiek még azt is mondták néha, hogy már a magyarok bejövetele előtt ott laktak, ahol most, csak akkor gazdagabbak voltak. (Ugyan ezt senki se "írja alá", nehogy Geszterédnek véletlenül nagyobb legyen az étvágya a megtalálandó kincs szétosztásakor.)

Szabolcs vezér rosszkedvében néha "tizedeseknek" szólította hadnagyait, mert véleménye szerint azok a tiszti rangot nem érdemlik meg. A hadnagyok duzzogtak a megszólítás miatt, de a világért se maradtak volna el a csapattól.

- Majd ráérünk akkor a helyesbítésre, ha a kincs a kezünkben lesz - mondták bölcs férfiak módjára, és sohase vették le a szemüket Szabolcs vezérről és vezérkaráról, nehogy a tudtuk nélkül történjen valami, mert pénz dolgában a legjobb atyafiak is kötve hisznek egymásnak.

Szabolcs vezér közvetlen hozzátartozóihoz kell számítani az útra kelt seregben először is Kálnay László köz- és váltóügyvéd urat.

Talán pereskedés szempontjából vitték magukkal a nagy útra a kincskeresők az ügyvédet?

Lehetséges, mert hiszen Magyarországon vagyunk, az "ügyvédek országában", ahol nemhiába osztanak ki évenként annyi fiskálisdiplomát: per van bőségesen. Könnyen megeshetik, hogy Attila kincsét is el akarják perelni az orvok és szegény rokonok, akik a gazdag ember halálakor a világ teremtése óta jelentkezni szoktak. "Sohase árt, ha egy ügyvéd van a családban" - mondták az akkori Magyarországon.

Lehet, hogy Kálnay László ebből a szempontból került a seregbe, de valószínűleg voltak más érdemei is.

Így történelemben való járatossága... Mint híres memóriájú férfiú, oldalakat tudott Nagy Iván könyvéből, amelyben a magyar nemesség ügyét tárgyalja, de oldalakat tudott idézni ama nevezetes Horváthból is, a Magyar Nemzeti Múzeum első igazgatójának könyvéből is, aki az első praktikus észjárású tudós volt honunkban. Csak úgy fogadta volna el az akadémiai tagságot, ha azzal fizetés is jár. Miután fizetést nem kínáltak az akadémikussággal, Horváth múzeumi igazgató úr sohase lett akadémikus.

- Ámbátor ő is szegényen halt meg, csupán egy szekrény könyvet írt össze, a többi kézirata kiadatlanul maradt, és a Nemzeti Múzeumban ma is feltalálható - mond Kálnay László.

Nagyon csodálható az ilyen életpéldák mellett, hogy Kálnay László ügyvéd úr ingyenesen vállalkozott az utazásra Attila kincsei végett.

Kis termetű, császárszakállas, bozontos külsejű férfiú volt. Néha, ünnepélyes alkalmakkor, azt a szalonkabátját vette fel, amelyben Eperjesen jogászkodott, de egyébként az üldögélő emberek fajtájához tartozott.

Igen, mindig üldögélni szeretett a könyvtárszobában vagy kocsmában. Amott tudományt szívott magába, amelyet emitt magából kiadott, mert a legtöbb hallgatója a kocsmában várta a molyos, régiségtől, avultságtól szagos, öreges ügyvéd urat. Néha egy jó hallgatója kedvéért, akinek szíve szerint beszélhetett: elment a legtávolabb eső vendégfogadókba, pedig nem a gyalogjárásra született, a turisztikát mint feleslegest: őszintén megvetette. A megyében azonban az volt a híre, hogy valahol kocsmában verik majd egyszer agyon, mert más hiányában kocsmároskisasszonyoknak magyarázta a történelem tudományát - de Kálnay László csak legyintett szakállpedergetés közben e balhiszeműeknek. "Mezítláb fogok meghalni, mert mindig megtartom a mértéket."

Kálnay László szekéren, szürke porköpönyegben (amely eső ellen is jó volt), kis táskával, mint egy szuplikáns, orrára biggyesztett, csiptetős szemüveggel, mindig kedélyes hangulatban utazott együtt a sereggel.

Néha felvett maga mellé valakit a szekérre, többnyire a féllábú gesztelyi papot, akinek az ismeretlen, sohasem látott tájon haladva megmutogatta a nevezetességeket.

- Itt kell lenni valahol annak a tanyának, ahol az ősmagyarok "fecerunt magnum áldomás"-t, ahol Tokaj borából először itták le magukat, amikor a Tiszát megpillantották - mond Kálnay László, amikor útjukban a tokaji hegy mind közelebb jött az utazó társasághoz.

A gesztelyi pap - az egyik lába fából volt a reverenda alatt - értett valamit a históriához, mint minden kabátos ember Szabolcs vármegyében, megjegyezte, hogy itt valami tévedésnek kell lenni a krónikákban, mert ha túl a Tiszán, Tokajban tartják meg a honfoglaló magyarok nevezetes áldomásukat: egy se tudott volna átaljönni a Tiszán. Mégiscsak úgy lesz az, hogy ideát, a Nyírben, csak nyíri vinkóval ünnepelték megérkezésüket. Ezért is maradtak itt, és egy tapodtat se mentek tovább, akik nyíri vinkóval leitták magukat.

Kálnay borúsan legyintett:

- Nem szabad feltételeznünk ezt az ízléstelenséget az ősökről, mikor itt van egy ugrásnyira a Hegyalja az ő legnemesebb boraival, hogy éppen nyíri vinkóval ünnepelték volna a honfoglalást. Nem lehet mindenféle badarságot rákenni az ősökre. Volt azoknak magukhoz való eszük.

De a gesztelyi pap tovább is megmaradt álláspontja mellett, mert a történelem világosan beszél. Az első nagy áldomást, amit a honfoglaló magyarok rendeztek: a Nyírségben tartották, azért is maradtak el ezen a tájon a honfoglaló magyarok közül, mert sem kedvük (sem erejük) nem volt már ahhoz, hogy továbbmenjenek az új hazában szemlélődni.

...De mi még ráérünk Kálnay László és a gesztelyi pap vitatkozásait hallgatni a legközelebbi kalandokban, nézelődjünk tovább az útra kelt sereg érdemesebbjei között, így semmi esetre se felejtsük Lányi Antalt, akit közönségesen csak "Anti bácsinak" neveztek, aki Oroson volt jegyző, és Orost, a Szabolcs megyei kisközséget jelentette a kincskeresők között. Orosnak mint honfoglalás korabeli alapításnak ugyancsak igénye volt Etel király kincséhez, ezért kelt útra a nevezetes jegyző, hogy az osztozkodásnál a község nevében tartsa a zsákot.

Magyar ruhás, pörge, sarkantyús emberke volt a nótárius, híres arról, hogy mindenét a községre költötte, mert soha egyetlen gyűlésről, névnapról, összejövetelről nem maradt el a vármegyében.

Az orosi jegyző fényes, testhezálló és szűknek látszó csizmáiról volt nevezetes, amelyekben úgy járt-kelt, mintha tojások között lépegetett volna.

- Ennek is minden este úgy vágják le a lábáról a csizmát bicskával - mond Kálnay László, aki egész életében papucsban, botosban vagy legalábbis éberlaszting cipőben járt volna, mert leginkább a lábfájástól félt, mint minden ötvenedik évét betöltött férfiú.

A gesztelyi pap, bár féllábú volt, jártas volt a lábtyűk dolgában:

- Lányi Anti is úgy járt a csizmájával, mint az egyszeri ember, felhúzta az új csizmát, de többé nem tudta levetni, mert a lába beledagadt. Húzta azt már három ember is a lábáról, de nem bírt vele. Így maradt Lányi Anti csizmában egész életére, majd holtaiban metszik le lábáról.

Pedig Lányi Antinak is fájhatott a lába, mint mindazoknak, akik csaknem egy félszázad időről visszamenőleg nyíri vinkóval éltek, amerre megfordultak. Régi tulajdonsága a vinkónak, hogy legelőször a lába fajul meg, erőtlenedik el tőle a fogyasztójának. Sehol annyi lábfájós ember (férfi és asszony vegyesen), mint a puha homokú, selymes tapintású Nyírben!

Ámde mégis sok történelmi érdeme volt Lányi Antinak, amely érdemek miatt az expedícióból nem maradhatott volna ki. Ő volt az, aki az orosiakat megtanította a "gyűjtésre". Ahány ócska vasdarabot, törött edényt vagy csorba lábast találtak az orosiak a föld alatt (tavaszi vagy őszi szántáskor), azt nyomban Nyíregyházára, a vármegyei múzeumba vitték. Egy hatost kaptak a gyűjtők Lányi Antitól a régiségekért. Hordták is egy darabig kocsiszámra, amíg Lányi Anti meg nem unta a dicsőséget, amikor már a tegnap még ép cserépkorsókat is földhöz vagdosták, hogy "Anti bácsitól" piculát csaljanak ki érte a falusiak.

...De volt még egy híres, fájós lábú ember az útrakeltek között, akiről valóban senki se tételezte volna fel, hogy híres fájós lábaival valami országos dolog nélkül akár tíz lépést is tenne.

Ez a nagyon fájós lábú úriember pedig nem volt más, mint pazonyi Elek Gusztáv, őfelsége szolgálaton kívüli huszár ezredese, aki ebben az időben éppen azért költözött Szabolcsba, a szülőfalujába, mert ott puha volt a homok. (Talpa már nem bírta a pesti flasztert.)

Igaz, hogy a lábfájás Pazonyban is rá-rátört Elek Gusztáv ezredesre, amikor olyan állapotba került, hogy senki se bírt vele se a faluban, se a vármegyében, csak régi tisztiszolgája, az is csak olyanformán, hogy reggeltől estig töltött... Vajon mit töltött a kiérdemesült kutyamosó? - kérdezné a nyájas olvasó. Port és ólmot, mégpedig a régi lovassági pisztolyokba, ezekbe a disznóláb nagyságú mordályokba, amelyeket a régi lovastisztek a nyeregkápán viseltek.

Amikor a pisztolyok töltve voltak: a tisztiszolga halálmegvető bátorsággal nyúlt az ezredes lábához, mégpedig először a jobb lábához, amelyet egy széken igyekezett elhelyezni, olyanformán, hogy az az ezredes szeme előtt legyen, céltáblául szolgáljon.

Ezután nagy óvatossággal szétfeszítette az ezredes lábának ujjait, ezeket a köszvénytől, tánctól és más kalandoktól összegémberedett lábujjakat, és a szétfeszített ujjak között egy-egy réz susztertallért helyezett el. (Ünnep- és vasárnapokon a négykrajcárosok helyett ezüst huszonöt krajcárosokat nyomott a lábujjak közé, lapjukkal az ezredes felé.)

Ez a művelet persze nem történt minden megbeszélés nélkül, sőt némely napokon az ezredes úr úgy ordított fekvőszékében a falusi ház tornácán, hogy a harangozó félreverte a harangot a toronyban, mintha legalábbis elevenen égették volna őfelsége szolgálaton kívüli ezredesét.

Ámde a régi kutyamosó a négykrajcárosokat (vagy huszonöt krajcárosokat) mégiscsak elhelyezte a lábujjak között, mert igen jól tudta, hogy ez az eljárás gyógyítja meg gazdáját.

S azután kezébe adta a pisztolyt Elek Gusztávnak.

Aki összeszidta fájós lábát, ahogy csak egy öreg ördög szidhatja a lábát, amelynek hasznát többé nem veheti.

Elmondván a lábát mindennek: a pisztolyt felemelte és elsütötte.

Minden lövésre egy-egy négykrajcáros (vagy huszonöt krajcáros) repült ki a lábujjai közül, mert híres céllövő volt.

A jobb láb után a bal lábra került a sor, mindaddig, amíg az ezredes lábfájása nem csillapodott. Néha alkonyatig durrogott a pisztoly, de végre is a gyógymód használt, és az ezredes visszavonult hálószobájába.

...Hogy történt, hogy a lábfájós ezredes is csatlakozott Szabolcs vezér kirándulásához?

Úgy történt, hogy Pazony ugyancsak a honfoglalás kori községek közé számított, és nem maradhatott tétlenül, amikor az ősi jusst kellett szétosztani.

MÁSODIK FEJEZET
Asszonyi varázslat használ a lábfájás ellen

Szabolcs vezér, az expedíció vezére, maga is a lábfájós emberek közé tartozott, miután az ötven esztendőre, mely háta mögött volt, keresztet vethetett; semmit vissza nem csinálhatott a múltjából.

- Talán kezdhetett volna új életet, új szokásokat, új rendet az életmódjában, mint sokan teszik, miután ötven esztendőt betöltötték, és már csak azért is új szokásokra van szükségük, mert a régi szokásokat már nagyon is ösmerik? Másképp kell kopogni ablakon, ajtón, asszonyszíven, községházán, istenházán, hogy az embert meg ne unják e keserves világon? - mond Kálnay.

- A láb megfájdul az örökös járásban; görcsök, keménységek, dudorodások támadnak rajta. Ezt úgy mondják, hogy egy kicsit megsántul mindenki, amikor ideje elkövetkezett. Nem lehet büntetlenül mindvégig járni azokat a girbegurba, kacskaringós, kert alatti, szövevényes utakat, amelyeket a férfi ötvenesztendős koráig járogat. Ez az az állomás, ahol irányt kell változtatni, többször kell papucsban ülni, mint lakktopánban táncolni, a jérce püspökfalatja mellett a tejes eledelekre is szemet kell vetni, alkonyatonként jó előre kell gyakorolni a sóhajtásokat, hogy megszokjuk a jajokat, amikor azok valóban megérkeznek hozzánk. Többször kell a heverő kanapénak azt mondani, hogy "kedves barátom", mint például azt, hogy "kedves barátném". És ugyanígy vagyunk a pincével, ahová nem csupán a magunk mulattatására megyünk a kulcsot előretolva, hanem ürügyet kell rá találni valamely jó barát látogatásakor, akiért úgyse kár - tódította meg Kálnay.

És a lábfájós Szabolcs vezér mindezen tennivalók helyett arra vállalkozott, hogy utazni indult, mint valami fiatalember, akinek most kell megismerkedni a világgal.

Igaz, hogy nem egykönnyen szánta rá magát az útra, tíz esztendeig gondolkozott rajta, amikor évről évre halogatta az utazását azzal a kijelentéssel, hogy talán mégiscsak megváltoznak az idők, az emberek, a viszonyok... azok a mindent kifejező "viszonyok", amelyek a gondolkozó ember életében az egész világot jelentik: megváltoznak a "viszonyok", és nem kell Attila kincséhez nyúlni, mert hiszen a nagy király se azért gyűjtögette azokat, hogy a maradékai könnyelműen elpazarolják.

Tíz év alatt sok atyafiát, jó barátját, régi cimboráját utasította vissza Szabolcs vezér, aki arra akarta rávenni, hogy nyúljon a kincshez, amikor csak egy rongyos árverés volt kitűzve a fejére adóhátralékért vagy ilyesmiért, amiért ebben az időben a magyarokat zaklatni szokták.

Tíz év alatt sokszor akarták arra kényszeríteni Szabolcs vezért, hogy vegye elő a tudományát, amelynek révén birtokába lehet jutni Etel király hagyományának, ha például csak arról volt szó, hogy elfogyott az "alkotmányos költség", amely alatt a mindenkori követválasztásoknál szokásos kiadásokat kell érteni.

Tíz év alatt sokszor akarták kényszerhelyzetbe hozni Szabolcs vezért, hogy nyissa ki a lakatot a kincs felett, mert ennek vagy amannak a jó barátjának a váltóit vagy adósságait kellene sürgősen rendezni, valamely atyafi-kisasszonyt férjhez adni, vagy megakadályozni Pétert vagy Pált abban az elhatározásban, hogy Amerikába szökik, és ott evőeszköz mosogatásával tölti majd életét, mint a legtöbb magyar úriember cselekedte, aki ez időben az Újvilágba zónázott.

Szabolcs vezér mindvégig szilárd maradt, bár néha már úgy látszott, hogy hosszas ostromlások után: hajlandó is volna valamit tenni a kincs előadására nézve... Különösen estefelé volt látszólag megtéríthető Szabolcs vezér, mert az ember úgy van alkotva, hogy estefelé kifárad, megunja az ellenkezést, vagy könnyen rabja lesz hangulatainak. Leginkább az ötven esztendeje felé ballagó emberre nézve kritikus időszak az este, amikor maga is belátja, hogy az ő élete is éppen úgy besötétedik, mint a nappal. Az ember elgyengül, félni kezd az éjszakától, az éjszaka történhető eseményektől, a rosszullétektől, a halálos érzetektől, amikor nincs kéznél se patika, se orvos, se olyan alkalom, amelytől méregbe jöhetne az ember, hogy dühében elfelejtené a testi és lelki kínszenvedést... Estefelé már csaknem rávették néha Szabolcs vezért, hogy előadja a kincset.

De aztán virradni kezdett, a zsalugátereken bejöttek azok a fehér hidak a sötét szobába, amelyek egyik napból a másikba átalvezetik az embert. A csatangoló éji szél céltalan suhogása helyett megint madárhangot lehetett hallani a kertből. Mire lassan elhaloványodtak az álomalakok, a múlt idők alakjai, akik nappal halottak szoktak lenni, és csak álmatlan éjszaka ülik körül az ötvenéves ember ágyát. Nem álmodott többé elmúlt életével Szabolcs vezér, amikor a reggel hangjai beköszöntöttek az álmába, hanem felnyitotta a szemét, és újra a jövőre, a holnapra, a tennivalókra, a célokra, a rendeltetésekre kezdett gondolni, és a kincset megint csak nem adta elő.

Tíz évig kellett Kálnay Lászlónak "dolgozni", hogy Szabolcs vezért rávegye arra, hogy most már itt volna az ideje a kincs elővételének, mert végleg el talál múlni az élet, és többé nem lesz rá idő. Főleg pedig Linda néni nem ad időt arra, hogy Szabolcs vezér akár a kincs felvétele szempontjából is kimozdulhasson a házból, mint ahogy az őszi eső (amely miatt Szabolcs vezér utazását mindig elhalasztotta) nem szokott kedvezni az ifjonti vállalkozásokhoz.

Linda néni valóban kezdett olyan lenni, mint az őszi eső...

Ki volt Linda néni?

Linda néni volt az, aki a lábfájást mindig eszébe juttatta Szabolcs vezérnek.

Vannak Linda nénik a világon, akik a Szabolcs vezéreknek nagy célok kitűzésében segédkeznek, akik nem hagyják a férfit örökös tervezgetés, programkovácsolás nélkül; akik még éjszaka is felköltik az embert, hogy elmondják azt, amit álmodtak... Vannak Linda nénik, akik mindig akarnak valamit a holnaptól, a legközelebbi vagy messzebb jövőtől, akik mindig tartogatnak valamely ábrándot a begyükben, és azzal nyugtalanítják a mellettük, körülöttük levő lelkeket.

Linda néni (Szabolcs vezér Linda nénije) nem akart semmit, csak azt, hogy Szabolcs vezér mindig otthon üljön, és még Kálnay László látogatásait is megbocsátotta, ha azok a látogatások nem végződtek azzal, hogy Szabolcs vezért valamely gyűlésbe, értekezletre vagy egyéb haszontalanságra csábították.

Linda néni nem rosszalkodásból, sem zsarnoki hajlandóságból akarta, hogy Szabolcs vezér mindig a ház belsejében legyen, bizonyos széken üljön, vagy bizonyos kanapén feküdjön, hanem azért, mert biztonságban akarta tudni Szabolcs vezért. Azt gondolta, hogy mellette nem érheti Szabolcs vezért semmi különösebb baj, meglepetés, kellemetlenség, de még olyan ismeretség sem, amely ártalmas lehet egy férfira nézve.

Linda néni barátnőit hívta a házhoz, ha Szabolcs vezérnek némely napon női társaságra volt szüksége. Ezek a barátnők szemügyre vették Szabolcs vezért, kikérdezték, mint valami orvosok, és csókolóztak is vele, persze Linda néni jelenlétében, mint jó barátnőkhöz illik.

Linda néni mindenféle dívánpárnákat szerkesztett, hogy Szabolcs vezérnek mindig legyen hová tenni a lábát, a fejét, a derekát.

És ugyancsak e hosszú orrú, gyermektelen, de ábrándos hajviseletű asszonyság, aki mindig inkább szőke volt, mint ősz hajú, pirosas arculatú, mint az október végi reggel, és kemény, mint a kökény, az alsószoknyából és a slafrokból a piros színűeket kedvelő, de erkölcseiben oly tiszta, mintha porcelánra volna festve: ez a ritka asszonyság mondogatta mindig, hogy azok a legbolondabb férfiak, akik egész életükben csizmát hordanak, holott az életnek éppen azok a szebb részletei, amelyeket papucsban vagy komót cipőben tölt el az ember. Példát kell venni az élemedett, úgynevezett megállapodott úriemberekről, az öreg törvényszéki bírákról, főmérnökökről, ügyvédekről (de nem a Kálnay-félékről), akik igen puha cúgos cipőket viselnek, de nem restellik néha a feleségük éberlaszting cipőjét sem felhúzni, mert a jó házastársak között ez is lehetséges.

- Az urak mind papucsban járnak keleten, mert a lábnak legalábbis annyit kell pihenni, mint a kéznek - mond Linda néni.

S ezt az elméletet, amelyet minden olyan úriember elfogadhatna, aki hivataloskodása idején éppen eleget koptatta a kezét mindenféle akták írásánál, éppen ezt az elméletet nem fogadta el Szabolcs vezér.

Persze külső befolyás volt az okozója, hogy Szabolcs vezér még mindig csizmában és útra készen szeretett lenni akkor is, midőn más korabeli urak legfeljebb azzal töltik napjaikat, hogy kimennek az udvarra, bemennek az udvarról, sétálnak a ház körül, és visszasétálnak a házba, nézdelődnek az egyik szobájukban, hogy ugyanazt a nézdelődést a másik szobában folytassák...

Szabolcs vezér egy nő miatt akart örökké talpon lenni. S ez a nő nem Linda néni volt.

*

Van az úgy néha, hogy a férfiakkal olyankor is előreláthatatlan dolgok történnek, amikor a valóságban alig húzzák ki lábukat otthonukból.

Szabolcs vezér mezővároskájában, M.-ben, ahol hősünk legfeljebb az ablakon át láthatta volna, hogy milyen divat szerint öltözködnek a többi nők, akik még Linda nénin kívül ezen a világon vannak; megjelent és megtelepedett egy hölgy, kisasszony, férjes vagy özvegy, szóval egy bizonytalan családi állapotú hölgy, aki azzal kezdte itteni szereplését, hogy a talpon álló férfiakat számba vette, kiismerte, és az ujjai körül tekergetni kezdte, amint már ez némely ráérő nőknek szokásuk.

A férfiak sorozásából nem maradt ki Szabolcs vezér, és éppen őrajta akadt meg a hölgy szeme, ami azután következményekkel járt.

Ennek a hölgynek igazi nevét senki sem tudta. Hívták őt Szegilongi Arankának, nevezték Kovácsnénak, mondták Üdvöskének, persze a férfiak; míg az asszonyok rövid időn belül más neveken emlegették, amilyen neveket mérgükben találnak ki. S ugyancsak ők találták ki, hogy Szegilongi, mielőtt nagybátyjától azt a zöld zsalugáteros, kúriaszerű falusi házat örökölte volna a helybeli templom környékén: Pesten lakott, és idejét azzal töltötte, hogy randevúkra járt.

Asszony módjára kell tudni gondolkodni, hogy az ember megérthesse, mily különös jelentősége van annak, ha egy nő randevúkra jár. Miért bűn az, ha délutánonként egy nő felöltözik szép ruhájába, megnézi az óramutatót, és elindul a város különböző tájai felé, lehetőleg mindig más és más vidékekre, ahol a legkülönbözőbb férfiak várakoznak rá, akik a sétájában elkísérik, kedvére igyekeznek lenni, megvárják a postahivatal előtt, ha feladni való levele van, és cukrászdákba ülnek be vele uzsonnázni, miközben mindig azon törik a fejüket, hogyan is mulattatnák legváltozatosabban a hölgyet, hogy annak emlékében maradjon a találkozó...

Szegilongi M.-ben is randevúzni kezdett.

Hihetetlen ügyességgel súgta meg a kiszemelt férfiaknak, hogy a nap bizonyos órájában hol lesz található.

Kijárt a vén, ordas nagybácsi sírjához a temetőbe.

Elment levegőzni az elhagyott Bujdos-ligetbe.

Megfordult a régi várromnál.

Járt kertek alatt alkonyattal.

Az alvégen és a felvégen.

A szélmalomnál.

A régi szőlőben, ahol a présházat nézte meg, mert mindig azon törte a fejét, hogy majd újonnan befödeti náddal.

De talán ugyanabban az időben nem lehetett elmenni a háza mellett, a sarok zsalugátere alatt, hogy Szegilongi ne könyökölt volna az ablakpárkányon egy piros plüsspárnán, és meg ne szólítaná azt, aki erre járt. Nagyon szerette néha órákig is ott marasztalni a férfiakat az ablaka alatt, és kipróbálta rajtuk mindazokat a kacérságokat, amelyeket ablakból el lehet követni. Nem hazudunk, ha azt mondjuk, hogy ebből az ablakból számon tartotta összes férfiismerőseit. Mindegyiknek el kellett menni erre a nap bizonyos órájában, és ott megállni, hogy Szegilongi kikérdezhesse.

Ennek a nőnek a bűvkörébe került valamiképpen Szabolcs vezér, holott éppen az volt a dolga, hogy mindig otthon üljön, és vigyázzon a lábára, hogy az soha meg ne dagadjon.

Eleinte persze csak Kálnay László hozta a postákat, ha Szabolcs vezért felkereste, és hosszasan elüldögélt vele szemközt.

- Kovácsné azt kérdezte, hogy mikor húzol cipőt, Szabolcs vezér?

Máskor:

- Kovácsné kérdezte, hogy melyik a nótád, Szabolcs vezér? Vajon az a nótád, hogy "Fáj a kutyának a lába - Megütötte a szalmába..."?

Majd azzal a hírrel jött Kálnay, hogy Kovácsné nem akar szóba állani egyetlen idevaló férfiúval (még vele, Kálnayval se) mindaddig, amíg Szabolcs vezérrel meg nem ismerkedik.

- Fel kell áldoznod magad a közjóért, Szabolcs vezér. Le kell csillapítani ezt a szerelmes menyecskét - mond Kálnay László, és császárszakállával olyan komolyan bólogatott, mintha csakugyan hinné, hogy Kovácsné sohase áll többé szóba férfiúval.

Linda néni, bár nem volt olyan természetű asszony, aki fülét a kulcslyukon tartja, amíg az urak az "irodában" egymás között bizalmasan beszélgetnek, mint az némely asszonyok szokása: tudott arról, hogy a bőrében nem férő Kovácsné, másként Szegilongi, azaz a helybeli férfiak Üdvöskéje az ő nyugodalmas, légynek se vétő urának az elcsábításán töri a fejét. De csak sírt, sírdogált, ott, ahol senki se látta, mert a legszelídebb asszonyok közül való volt. Azt hitte, hogy Szabolcs vezér majd amúgy is megállja a helyét, ha rákerül a sor, nem enged a randevúzó asszonyság csábításainak.

De Szabolcs vezér engedett...

Kálnay László Szabolcs vezér engedékenységét azzal az egyszerű magyarázattal intézte el, hogy az "ember esendő", már Ádám sem tudott ellenállani Éva ügyeskedésének a paradicsomban. A jó ló is botlik néha, nincs olyan vár, ami bevehetetlen volna, nincsen olyan férfi, akit egy ügyes asszony le ne kapna a lábáról, mondogatta ez a filozófus férfiú, aki másoknak a dolgait mindig nagy bölcsességgel ítélte meg, de hát ez már nem sokat segített a dolgon.

Szabolcs vezér engedett, mégpedig nem is titokban vagy alattomosan vagy gonosz fondorlattal, hogy például Linda nénit egy nyári vasárnap a közeli Sóstó fürdőhelyre küldte volna, mint a környékbeli úriembereknek szokásuk, akik a feleségüket egy-két napra el akarják távolítani a háztól, és eszükbe jut, hogy a Sóstó-fürdő vize elsősorban az asszonyok egészségének szokott használni. Jó ez a víz az epekőnek, a máj- és vesebetegségek, de derékfájások ellen is. A női szervezet - szegény - sokkal gyengébb, mint a férfi szervezet, inkább ki van téve a némán, panasz nélkül tűrt, alattomos betegségeknek, amelyekről a nők legfeljebb csak egymás között beszélgetnek titokban, míg a férfiak már akkor is hangosan jajgatnak, éktelenül káromkodnak, ha az időváltozás miatt köszvényes rohamot éreznek a lábukban.

Mennyivel nagyobbak a nők a szenvedések elviselésében! Hol van az a férfi, aki például csak egy gyerek világrahozatalára vállalkozna, nem pedig tizenkettőre, mint ezen a vidéken lépten-nyomon megteszik az asszonyok?

...Tehát még Linda nénit sem távolította el a háztól Szabolcs vezér, mint más környékbeli férfiak, akik atyafilátogatóba, sőt még Pestre is elküldik az asszonyaikat, ha kedvükre ki akarják magukat mulatni; nem ment ki még a Bekötő-tanyára se Linda néni, ahol évek óta a legjobb tanácsokat adja egy százesztendős asszony, hogyan lehet a hűtlenkedő, csapodárkodó férjeket visszahódítani, mert Szabolcs vezér nem küldte őt a Bekötő-tanyára.