Aczél Gergő

Hátsószínpad

© Aczél Gergő, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

A borítón és előzékoldalon szereplő fotók
a szerző tulajdonát képezik.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Telefon: 1-235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-526-5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Satupad

Nem lenne itt dolgom ma délelőtt, de a hosszúra nyúlt nyári szünet után, sok éve először megint statisztaválogatást tartanak a színházban, és a kíváncsiság, no meg a nosztalgia engem is beültet a nézőtérre. Így rögtön az elején, még csiszolatlan állapotukban szemrevételezhetem a potenciális kollégákat. Újra szembesülhetek a sokféleségnek ezzel a soha nem látott csodájával, ahová annak idején a forma kedvéért – dacára a protekciónak – nekem is el kellett jönnöm. A tisztességben megőszült nagymamától kezdve az extrovertált, önjelölt zseniken keresztül a nyálcsorgató rajongókig mindenféle alak megjelenik itt. Hogy mások miért jönnek ide, azt nem tudom. Én anno a könnyű pénz reményében, és mert a művészszázadban összehaverkodtam néhány táncossal, akik azt mondták, hogy jól érzem majd itt magam. Ennyi. A géplakatos szakma sosem volt a szívem csücske, és egyébként is bármikor visszatérhettem volna a satupad oltalmazó árnyékába. Mintha tegnap lett volna, pedig harminc évaddal vagyok öregebb. Akkor nem a színpadon kezdtünk, hanem a tetőtéri nagy próbateremben. Ültem egy széken a fal mellett, és figyeltem az embereket. Mint most.

Egy idős, decens hölgy álldogál a színpad jobb oldalán, vékony, jól ápolt arc, finom kidolgozású, aranykeretes szemüveg. Az egész megjelenésében van valami bátor, valami arisztokratikus, ami szerintem nem felsőbbrendűségből, inkább egészséges magabiztosságból fakad. Van pár szék, és néhány lovagias férfi fel is ajánlja a magáét, ám a hölgy kedves, de határozott mosollyal visszautasítja. Lehet, hogy összegyűrődne a szoknyája? Nem tudhatom, hogy a derekán, a blúza alatti övben egy tartály van diszkréten elhelyezve, amit vékony műanyag cső köt össze a veséjével. Azzal az eggyel, ami az autóbalesete után megmaradt. Ekkortájt vesztette el az állását és a férjét is, aki egy kórházi látogatás alkalmával kapta el a covidot. Kurva covid! Szívtunk miatta mi is eleget. Távolinak tűnik, pedig csak két éve volt. Egy bemutató is elmaradt miatta, ráadásul úgy, hogy végigmelóztuk a teljes próbaidőszakot, elkészültek a jelmezek, a díszlet, aztán három nappal a premier előtt jött a teljes, országos lezárás. Hetekig nem jöhetett be senki a színházba, a táncosok online balettoztak, ki-ki a saját nappalijában, a kertben, ahol tudott. A művészeti állomány a legkülönbözőbb, hol vicces, hol komoly hangulatú videókba ölte a teljes kreativitását, amik aztán – fenntartandó az érdeklődést a nézőkben, az életkedvet a dolgozókban, és ürügyként szolgálva a bérük kifizetésére – felkerültek a színház weboldalára és a Face-re. Ez a tevékenység választhatóan volt kötelező számukra, cserébe viszont megkapták az alapfizetésüket, és a bezártság okozta depressziójukon is segített némileg. Az a bizonyos alapbér persze semmire sem volt elég, abban az évben sok színházrajongónak esett le az álla, amikor az egyik kedvenc színésze állt az ajtóban a várva várt négysajtos pizzájával. Mi bezzeg nem kaptunk sem pénzt, sem feladatot! Néhány statiszta kollégám szintén ételfutárnak állt, mások végleg elhagyták a „pályát”, engem durván egy évig anyám etetett.

Visszatérve a decens hölgyhöz, nem tudhatom, hogy az özvegyi rokkantnyugdíja arra sem elég, hogy a megszokott samponját megvegye, így kénytelen volt valamilyen elérhető munkát keresni. Nem válogatós, megmaradt a hite is, és bátran néz szembe bármivel, de azzal a tasakkal a derekán nem esik jól ülnie. Szerinte állva jobban rejtve marad.

Karesz fiatalos lendülettel robban be a térbe, és verbális géppuskatüzet zúdít a gyanútlan tömegre.

– Figyelem, emberek, üdvözlök mindenkit! A mai nap nem lesz könnyű, viszont nehéz, cserébe azt tudom mondani, hogy bár rövid sem lesz, viszont hosszú, és ha valakinek ez az egész nem tetszik, akkor még mindig ott van megoldásnak a bosszú!

Hát igen. A Károly. Kilencvenháromban én is vele találkoztam először. Állítólag tizenöt éves koráig erősen dadogott. Azóta kamatostul fizeti vissza a világnak az addig felgyülemlett verbalizációs hátralékát, a többség szerint ez már réges-régen sikerült neki. Ennek megfelelően egy ideje sokan szorgalmazzák, hogy vegyen vissza a szótagszámból. A színpadon állók kicsit megrettenve, de kíváncsian néznek Kareszra. „Ki lehet ez?!” – tettem fel én is a kérdést még valamikor a huszadik század vége felé, leginkább magamnak. Meg is lepődtem, amikor a mellettem ülő kopaszodó, hórihorgas, harminc körüli, fehér inges férfi válaszolt: „Nem tudom, de engem az ilyen vidám kirohanásaimért raktak ki az állásomból, akkor innen talán nem fognak.” Elfogadtam a széles mosoly kíséretében megjelenő jobb kezet. „Tibi...” „Döme...” Így kezdődött a barátságunk. Nem akartam belefolyni semmiféle csevejbe, őt ez persze nem hátráltatta abban, hogy nagy vonalakban felvázolja az élettörténetét. Végtelenül pozitív, életigenlő, örök optimista ember benyomását keltette, olyanét, aki láthatóan bízik a sikerben. Emlékeim hullámzó tengeréből újra Karesz hangja rángat ki a partra.

– Ez itt a színpad, és az ott a nézőtér, kérem, vigyázzanak, nehogy beleessenek a zenekari árokba, mert momentán nem áll rendelkezésre egy sebészeti szakrendelő, tehát ha valakinek nyílt törése lesz, akkor legfeljebb részleteket tudnának a színészek előadni valamely repertoáron lévő darabból, de az nyilvánvalóan nem segítene, tehát lesz szíves mindenki megőrizni a testi épségét, és egyben tartani magát mindaddig, amíg végül alkalma nem nyílik, hogy megossza magasművészetét a nagyérdeművel, aztán majd otthon mindenki úgy sérül le, ahogy akar.

Annak idején mi kábé ugyanezt a monológot hallgattuk meg, és én már a felénél elvesztettem a fonalat. Most is emlékszem az elméletemre, miszerint ez a kényszeres verbalizátor, Mr. Jópofa nem lehet színész, mert akkor nyilván lenne elég alkalma beszélni, inkább valami asszisztensféle, aki előttünk akar bizonyítani. Károly akkor már valóban asszisztens volt, ma is az, afféle örök darab. Nem tudom, hogy mitől múlt el a dadogása, de azóta is csak beszél, beszél, most is ezt teszi, óriási lelkesedéssel mutogat meg mindent a színpadon állóknak.

A színpad egyik oldalán van egy „kisebb” irányítópult, ahonnan valószínűleg egy holdra szállást is le lehetne vezényelni. Ez engem nem ért meglepetésként, mert volt a művészszázadban egy ügyelő is. Sokat mesélt a munkájáról, hogyan irányít mindent a színpadon, honnan adja az utasításokat, indítja a díszletmozgásokat, a forgót, süllyedőt. A zsinórpadlásról is ő beszélt először.

– Mit csinál itt, kolléga? – böködi meg valaki a lapockámat. – Miért nem odahaza áztatja a bütykeit?!

– Döme! Hogy az anyád! Ne ijesztgess, tudod, hogy szíves vagyok.

– Majd hívok mentőt. Na? Milyen a felhozatal?

– Szánalmas. Harminc éve próbálják megközelíteni az akkori színvonalat, de hiába.

– Lássuk be, nincs könnyű dolguk.

– Kétségtelen, hogy nagyon magasra tettük a lécet.

– Mert ha van valami, amit szeretek magamban…

– …az a szerénységem – fejezem be Bástya elvtárs örök érvényű klasszikusát.

– Szerénység, alázat! Szerénység, alázat! – tesz rá Döme egy bödőcsnyi lapáttal.

Szélesen vigyorog rám, és invitál, hogy menjünk mi is, lessük meg a potentátokat akció közben. Épp indulnak a balett-terembe, ahol ugyan balettozniuk nem kell, de mi tudjuk, hogy valamilyen csoportos mozgást fognak betanítani nekik. „Jöjjön kolléga, mutassuk meg nekik a spiccünket! – invitált harminc évvel ezelőtt is Döme, miközben a félelem szikráját sem éreztem rajta. – Elvégre ha megbirkóztam egy nagy, nemzetközi multi regionális központjának vezetésével, nem okozhat gondot holmi klasszikus balett.” Később mesélte el nekem, hogy egy vállalati bulin tényleg volt rajta spicc-cipő. Fejébe vette, hogy visz egy kis színt a cég irányításába, és időről időre meglepte a munkatársait valamilyen vidám produkcióval. Tényleg sikeres volt a maga területén, de bármennyire is elismerték a nagykutyák az eredményeit, az olyan szélsőségeket egy idő után mégsem tudták tolerálni, hogy például egy tavaszi értekezletre nyuszijelmezben érkezett, és répa csemegét osztogatott a koreai delegációnak. Egy pillanat alatt találta magát állás nélkül, és bár kereshetett volna valamit hasonló területen, úgy gondolta, inkább lelassít és megpróbál kicsit máshogy élni. Végül egy könyvtárban helyezkedett el félállásban, és mellette minden hülyeséget elvállalt, amihez csak kedve szottyant. Mint például statisztának lenni egy színházban.

A balett-terem tulajdonképpen egy nagy, fehér linóleummal (hivatalos nevén balettszőnyeg) leterített helyiség, ahol a tükrökkel kitapétázott falakra derékmagasságban rudak vannak felszerelve. Az ajtó mellett van egy foncsorozott szellőzőablak, ezen keresztül kényelmesen nézhetjük, ahogy mindenkit beállítanak egy nagy körbe. A közepén Gizi, a roppant szigorú tekintetű balettmesternő vezényel. – Kézfogás! Induljunk el jobbra! Most engedjük el egymás kezét! Emeljük magasra a kezeket, hajladozzunk picit, fújja a szél a nádat, erősen fújja a szél a nádat… Ne tessék nevetni, ez itt egy színház, önök itt művészeti feladatokat fognak kapni. Tessék beleérzőn hajladozni! Most egy forgás jobbra, három taps, most balra…

Pontosan emlékszem arra a napra, én is elég hülyén éreztem magam. A színházi statiszta kifejezés hallatán inkább amolyan álldogálásra asszociálna az ember. Én is csak később kezdtem megérteni választott új hivatásom lényegét. Nevezetesen, hogy egy színházi statiszta – kérem tisztelettel – küzd az ellennel, kérésre megsirat bármit, részeg, boldog, éhezik, és teszi ezt kitartóan, hosszan, türelmesen, csöndben, lehetőleg egyszerre, de mindenképpen magas művészi fokon, hittel, átéléssel. Az ideális színházi statiszta elsősorban instrukcióképes. Mondjuk, ez a megállapítás mindenkire érvényes, aki a színpadon áll, legyen az akár a főszereplő, vagy a tizenhatodik alabárdos rendezői jobb hátul.

De ilyenkor, a válogatáson még én sem tartottam itt, még én is feszengtem. Technikailag nem okozott gondot egyik feladat sem, egy géplakatost holmi forgásirányokkal nem tudsz zavarba hozni. Pörögtem, forogtam, hajladoztam, mint a nád, és egyszercsak felismertem magam a tükörben. Először ijesztő volt, de aztán észrevettem a többieket is, és ez megnyugtatott. Összehasonlítva nem is volt olyan vészes a látvány. Igazából senki sem volt vészes. Dömötör úr is ott szuszogott mellettem csillogó szemmel, a többi aspiráns is állta a sarat, és lassacskán elkezdtünk érezni valamit, amit akkor még nem tudtam megfogalmazni, de ott, a balett-teremben sokadmagammal együtt hajladozva először érintett meg. Furcsa volt, de azokkal a teljesen ismeretlen emberekkel közösen létrehoztunk valamit, ami megfoghatatlan, illékony, pillanatnyi, és mégis érezhetően van. Létező, szinte kitapintható. Mint egy satupad.

Svejk

Mindig ugyanott nézünk össze. Illetve két ilyen hely is van, két különböző darabban. Ő a zenekari árokban, én meg a színpadon, rendezői bal elöl. Cinkosan, egyetértően, már-már szövetségesként tekintünk a másikra, szavak nélkül is értve egymást, nekem legalábbis ez a benyomásom.

Amúgy nem nagyon ismerem ezt a zenész srácot, de sok évvel ezelőtt egyszerre vonultunk be a művészszázadba, hogy a magunk módján vegyük ki a részünket az úgynevezett honvédelemből. Ez még kevésbé sikerült, mint amennyire amúgy is halva született ötlet volt az egész „művészszázad”. Hogy a fenébe lehet közös nevezőre hozni a katonaságot és a művészetet?! Először valahol vidéken, később Pesten (illetve Budán), a Petőfiben próbálkozott vele az aktuális hatalom. Nézem a klarinétos srácot a zenekari árokban. A komcsiknak volt igazuk. Hódmezőakárhol sokkal jobb helye volt annak a lehetetlen kompániának, mint az ország egyik leginkább szem előtt lévő laktanyájában. Magunkra gondolva egy csapat Rejtő-könyvbéli válogatott idióta jut eszembe úszósapkában, strandpapucsban, amint az üvöltöző törzsőrmesternek sziporkázó kedvességgel köszönik meg a vajpuha ébresztőt, de mivel a vacsoránál kissé túlették magukat, inkább a szaunában gondolnák még alkalmasabbá tenni a testüket és lelküket a haza védelmére, úgyhogy bármennyire is megtisztelő, inkább kihagynák a reggeli tornát. Szóval egy ilyen jellegű brigádot képzeljünk el a Petőfi-laktanyában, a díszelgők, meg az őrezred mellett… Bravó!

„Más út nincs már...” – éneklik eltorzult fejű főhősök a színpadon, és én, ha nem is kétségbeesetten, de mindenképpen nagyobb iramban szaladok becsukni egy furnérból készült vaskaput, mint ha nem késtem volna el vele. De lekéstem róla. Nem először történik meg velem, és most sem izgatom fel magam túlságosan. Miért kéne? Nagyobb dolgok is megoldódtak már, és kisebbekből is lettek háborúk. Hogy rohadna meg Putyin a különleges katonai műveletével meg a mozgósításával együtt! Stohl Buci határozott mozdulattal szalutál, és a közönség teljes figyelmét élvezve távozik a színről. „Tibi bazdmeg! – röhög félhangosan az ügyelő. – Annyira hülye vagy, hogy megzabállak!” Kedvel. Jólesik neki a létezésem. Élő cáfolata vagyok mindennek, ami fontos, halaszthatatlan, szigorú, diktatórikus, kontrollált, katonás. Egy statiszta. Géplakatosként kezdtem, de a rendszerváltás után nem sokkal besoroztak, s bár alkalmas lettem volna a sorkatonai szolgálatra, egy ismerősöm felajánlotta, hogy benyom a művészek közé. Abban az évben, 1993-ban követték el az illetékesek azt a stratégiai hibát, hogy a vidék jótékonyan távoli, messzi kis zugából áthelyezték a művészszázadot Pestre (illetve Budára). A Petőfibe. Komoly híre volt az egységnek, ezzel arányosan voltak túlzók némely történetek, melyek a legendát megfelelő vidámsággal szövik át. A legendák túloznak, sajátjuk ez, de többnyire van alapjuk. Tényleg mókás volt, pont harminc napig tartott, és ezzel le is volt tudva az egész kiképzés, sőt a kötelező katonai szolgálat is. Volt egy zongorista srác, aki azzal az indokkal tagadta meg a felmosásra vonatkozó szigorú parancsot, hogy ő az érzékeny kezeivel nem végezhet ilyesféle munkát. Erre hivatkozva többek közt fekvőtámaszt sem volt hajlandó csinálni, őt maximum guggolásokkal és egyéb, kézfejeket kímélő gyakorlatokkal lehetett egzecíroztatni a reggeli torna során. Ezzel szemben a táncosok jó része egyáltalában nem mutatott hajlandóságot az ilyen irányú sporttevékenységre. A „Maguk mi a ménkűt csinálnak, miért az ágyban fetrengenek, mi az istenre várnak?! Vonszolják már ki a seggüket az alakulótérre, vagy egyenként rugdosom ki mindegyiket, de abban nem lesz köszönet!” – megjegyzésre azt felelte az egyik igen bátor, hogy „Jelentem alássan, a mi izomzatunk teljesen más jellegű munkához szokott, a kora reggeli bármilyen fajta testmozgás bizony-bizony komoly sérülés veszélyét hordozná magában, ami végzetes lenne a művészi önmegvalósításunk szempontjából...” A főtörzs valószínűleg sokkot kapott, mert az illető mindenféle retorzió nélkül megúszta az esetet. Én persze tényleg lesérültem. A surranó valahogy megnyomta az Achilles-inamat, és onnantól nem tudtam, csak tornacipőben közlekedni. Ünnepélyes eskütételem sem volt, mert surranó nélkül nem lehetett. Ezt az egyet sajnáltam, amúgy jól elvoltam. Kicsit kívül, de jól. Nem voltam sem igazi művész, sem igazi katona, számomra az egész nem tűnt valóságosnak. Színpadiasnak hatott, de élveztem. Aztán a „seregben” megismertem valakit, aki később a színházba nyomott be statisztának. Itt is jól éreztem magam, úgyhogy maradtam. Néha lekések, néha leszidnak, néha még üvöltöznek is velem, de jó nekem itt. Kicsit színpadias, de jó. A civil életből nemcsak a helyzeteket, érzelmeket, drámákat szívja magába egy ilyen épület, hanem az embereket is. Minket. Úgy ahogy vagyunk, szőröstül–bőröstül. A sorsunkkal, személyiségünkkel, családi és anyagi helyzetünkkel, álmainkkal, perverzióinkkal, jó és rossz szokásainkkal együtt. Egy színház a valóságnak egyfajta feltupírozott verziója. Hiteles metszetét adhatja a kinti történéseknek, és a benne dolgozók számára legtöbbször nem valamiféle misztérium hovatovábbja. Ebből jó esetben becsületes iparosok a színpadon állítanak elő valamennyit. Többnyire olyanok dolgoznak itt nap mint nap, akiknek vagy ez volt az álmuk, csak talán már elfelejtették, vagy a véletlen, a kósza szél sodorta őket Thália karmai közé. Mint engem.

Megkésve bár, de odaérek a kapuhoz, és becsukom. Jobb később, mint soha. Mi is a neve annak a klarinétosnak? Bajusznács… A Bajusznács Misi! Mindig ugyanott nézünk össze, értőn, cinkosan, a saját nyelvünkön. Nem nagyon ismerjük egymást, de kedvelem. Svejk! A művészszázadban ez volt a beceneve.

501

– Jobbra, a kurva életbe! Mondom, jobbra! Nem! Nem magának jóember, hogy tegyem azt az értetlen fejét valahová…!

– Nem nekem?

– De igen, magának mondom, de nekem!

– Elnézést kérek, nem értem.

– Akkor le lehet fáradni a színpadról! Erre sem energiám, sem időm! Nyakunkon a bemutató, senki ne várja el tőlem, hogy idiótákat pesztráljak. A picsába! Szünet!

Szerencsétlen… Még a nevét sem tudom, új kolléga. Szinte el sem kezdődött az évad, és a rendező máris porrá zúzza az egóját. Megilletődve néz hol jobbra, hol balra, nem érti az egészet. Az eddig itt töltött két hetében is volt már rá példa, hogy ingerülten beszéltek vele, hogy megalázva érezte magát a színpadon, de úgy tűnt neki, hogy itt ez normális. A mostani eset viszont durvább, személyesen neki szólt, ezért nem tudja olyan könnyen lenyelni. Igazságtalannak érzi, de – mivel hallott egy olyan szabályt, hogy színpadról nem beszélünk vissza – próbálja megemészteni. Nem nagyon érti, hogy a táncosok, színészek, ügyelők, díszítők, akik már sok éve itt dolgoznak, miért tűrik el a durva hangnemet. A büfében meg megy a jópofi, mintha mi sem történt volna.

Károly a hirtelen jött lehetőséget kihasználandó, a büfé felé áramló tömegen átvágva mint valami felmentő sereg özönlik be súgóoldalról, és megnyugtatóan int, hogy semmi baj.

– Le fog higgadni a rendező úr… Iszik egy herbateát, elpippant egy cigit a raktárban, és olyan mosolygósan jön vissza, hogy rá sem fogsz ismerni. Nagy most rajta a nyomás, de ha sikerül lerendelkeznie az első felvonást, onnantól megnyugszik, és a tenyeretekből fogjátok etetni. Na, szóval az a harci helyzet, hogy mivel a világon minden relatív, itt a színpadon sem más a leányzó fekvése, azaz nem mindegy, hogy honnan nézzük a dolgokat. Ha ő azt mondja azzal a huncut kis szájával, hogy jobbra menjél, akkor az azt jelenti, hogy az ő szemszögéből jobbra, tehát ha te vele szemben állsz, akkor az neked balra. Innen ered tehát a sokatmondó „rendezői jobb” és – talán már sejted, mi következik – „rendezői bal” kifejezés. További segítségként azt is bátorkodom megosztani veled, hogy elhangozhat még a „súgóoldal” és az „ügyelői oldal” kifejezés is. Az előbbi értelemszerűen a színpad azon áldott és megszentelt oldalát jelöli, ahol a mindenkori súgó foglal helyet, az utóbbi pedig…

– Jól van már, Karesz! Hadd menjek én is szünetre, mert bepisálok!

Úgy érzem, be fog tudni illeszkedni a srác. Az első próbafolyamata a színházban, és ebben az évadban nekünk is az. Ez az első szakasz, az úgynevezett rendelkezőpróbák, amikor a rendező nagy ecsetvonásokkal felvázolja a hozzávetőleges irányvonalakat. Magasművészi és térképészeti értelemben is. Ennek az időszaknak ugyan helyenként vannak szép és felemelő pillanatai is, de ezek inkább a vége felé, a főpróbahéten törnek utat maguknak. Az azt megelőző másfél-két hónap sok melóval, idegeskedéssel, de ezzel párhuzamosan sok röhögéssel is jár. A sok melót úgy kell érteni, hogy reggel tíztől délután kettőig, aztán este hattól tízig. És a két próba között esetleg egy ruhapróba, egy részpróba, egy megbeszélés, vagy valami egyéb, amikről egy idő után az a benyomása az embernek, hogy kizárólag attól az alapgondolattól fűtve ötöli-hatolja ki ezeket egy külön erre kiképzett kreatív részleg, hogy megkeserítse szerencsétlen statiszták életét. Időnként Dömének is tele van a hócipője, pedig ha valaki rendelkezik tartalékokkal életvidámságból, az ő. Ötvennyolc évesen is olyan nekem, mint egy mobil akku. Nem értem, hogy egy magas, csontos, szikár alak hogyan lehet ennyire pozitív, ennyire boldog és elégedett. Ezeket a jelzőket inkább az alacsonyabb, mackósabb, kerekebb formákkal rendelkező emberekhez tudom társítani. Döme rácáfol az efféle sztereotip gondolkodásra.

A próbafolyamat alatt még beleszaladunk pár kellemetlen szituációba, de mi megszoktuk ezeket, mostanra talán már hiányoznának is. Én többnyire hamar megtalálom a tempót, a ritmust. Aztán ha megvan, akkor lelassítom, kisimítom, felülök rá, és mint valami zen mester nézem az egészet kívülről. Itt is kialakítottam, megleltem a magam kis zugait, öt perceit, a kedvenc sarkomat a büfében, és azt a málna ízű üdítőt, ami ugyan erősen túl van árazva, de a kupakjában mindig van valami üzenet, ami izgalmassá teszi a szüneteket.

„Nyugodj meg!” – olvasom el újra. A pultnál hangoskodó rendező néhány stúdióssal körülvéve osztja az észt. Ők egy külön állatfaj, a stúdiósok szívnak a legtöbbet egy színházban. A végtelenségig terhelhetők következmények nélkül, és még ők fizetnek érte! Naivak, lelkesek, fiatalok és a legkiszolgáltatottabbak. Elvileg úgy nézne ki a dolog, hogy a több százezres tandíjukért cserébe mindenféle szakmai órájuk lenne egy nap, és idővel kisebb feladatokat kapva bekerülhetnek bizonyos darabokba, így megszerezve a szakmai gyakorlatot. A valóságban azonban ez úgy néz ki, hogy egy idő után – nem kevés pénzükért cserébe – már ugyanazt a munkát végezhetik, amiért mások nem kevés pénzt kapnak. Majd este tíz után még elkezdhetik próbálni a vizsgadarabjaikat, reggel nyolc vagy kilenc körül pedig jöhetnek be dzsesszbalettórára, mert tíztől már a balettkaré a terem, illetve kezdődnek a színpadi próbák. Ha kettő és hat között véletlenül nincs megbeszélés, ruhapróba, részpróba, és még nem haltak meg, akkor módjukban áll részt venni valamelyik órájukon. Ha a bérezés oldaláról nézzük, akkor még mindig csak tanulók szakmai gyakorlaton, az elvárás viszont velük szemben is ugyanaz, mint bármely munkavállaló esetében. Teljesíteniük kell a próbákon, az előadásokon, az óráikon és a vizsgákon is. És döbbenetes, de szeretik ezt csinálni. Szeretik a színházat, imádják, hogy ott lehetnek, fecsegnek, csacsognak a büfében, mint kiskamasz az ebédlőasztalnál, aki kezdi élvezni, hogy ő már beszélget a felnőttekkel, aki érzi, hogy neki már véleménye van, és ez olyan felnőttes, és azt el is mondja, mert ő már nagy.

Leválasztom magam a látványról, és elindulok a férfi balettkar öltözője felé. Anno az üzem öltözőjében volt egy dartstábla, ahol szakmai gyakorlat ürügyén elég sokat játszottunk 501-et, meg krikettet. Az élet folytonosságának csodája ebben az esetben úgy mutatta meg magát, hogy egy itteni öltözőben is akadt egy. Most is van. A világon számtalan helyen, köztük sok öltözőben művelik ezt a sportot, mégis többet jelent ez nekem, mint puszta véletlent. Egyfajta önigazolást, döntésem helyességét, sőt szükségszerűségét láttam, és látom most is tükröződni a szeletekre osztott játéktáblában azzal, hogy itt is ráleltem, a világnak ebben a művészettel és lábszaggal átitatott piciny zugában, a férfi balettosok öltözőjében.

Hozzávetőleg harminc évvel ezelőtt történt, egész egyszerűen eltévedtem. Akkor kezdtem, senki sem mondta nekem, hogy egy ilyen színház belülről sokkal nagyobb és bonyolultabb, mint amilyennek kívülről tűnik. Szóltak, hogy menjek fel a gazdaságira aláírni valamit. Megboldogult Bubik Pistától kaptam egy tippet, hogy ha nem akarok túl sokat lépcsőzni – és én nem akartam –, akkor menjek le lifttel az alagsorba, ott vágjak át a kisszínpad mögött, aztán a teherlifttel kettőt fel, jobbra egy csapóajtó, 5572 a kód, de ha nem fogadja el, akkor csak egyet kell felkapaszkodni a tűzlétrán, és a világítóudvaron keresztül be tudok menni az irodák mögötti dohányzóba. Ha nem esik. Mert olyankor becsukják a teraszajtót, és cseszhetem. Na, mivel aznap nem esett, szerencsét próbáltam. Gyerekkoromban majdnem elindultam egy tájékozódási futóversenyen. Most visszagondolva valószínűleg jól döntöttem, amikor inkább a sokkal statikusabb horgászatot választottam. Körülbelül fél óra bolyongás után egy óvóhely hangulatú, sötét helyiségből próbáltam kijutni. Reménytelennek tűnt megtalálni a kijáratot, amikor meghallottam A HANGOT. Helyesebben a három hangot! „Stuk, stuk, stuk”. Talán nem is így hangzik, hanem inkább: „Tu, tu, tu”. És a hangok között az a tipikus egy-két másodperces szünet, hogy: „Tu…, Tu…, Tu...”. És én tudtam. Azonnal felismertem, hogy a harmadik dobás Bull. Na jó, lehet, hogy csak sima közép volt, de inkább Bull. Olyankor más a zöngéje, mélyebb, öblösebb. Elindultam a hang irányába, ami úgy vezetett ki a homályból, mint Thészeuszt az aranyfonál. Így leltem rá arra a hangulatosan berendezett kis oázisra, ahol a táncos srácok ugyan öltözködtek is, de sokkal inkább hasonlított az egész egy klubhelyiséghez. Volt kanapé, ágy, tévé, szekrények, poszterek, és az igazság forrása, az ős egyes, a bizonyosság maga, egy leharcolt, kiszőrösödött, itt-ott picit kipúposodott dartstábla.

– Sziasztok! Nem tudjátok, hogy merre van a gazdasági osztály?

– Új vagy, mi? – kérdezte vigyorogva az egyikük, és kezét nyújtva közelebb lépett. Alacsony, göndör hajú, vékony srác volt méretes heftivel.

– Geri…

– Tibi… 501?

– Igen. Dupla kiszállós.

– Hm...

– Beszállsz?

– Lehet?

– Naná!

Így. Azonnal megkedveltem őket. Sok új arc érkezett azóta, és maradtak régiek is. A táncosoknál nagy a rotáció, ez a szakma nem kíméli az ízületeket. Geri már kevesebbet játszik, de – ahogy mondani szokta – még elkaristol az öreg. Van egy srác, aki csak pár éve van itt, ő az egyik legnagyobb Michael van Gerwen-rajongó. Meg tudom érteni, szerintem nem egy vb-t fog még megnyerni a csóka. Ikonjához hasonlóan Adrián is viszonylag jól dobja a tömeget, de a kiszállóknál mindig elvérzik. Az a fránya utolsó nyíl! Ráadásul a duplába! Majd belejön…

A színház sokszor túlszofisztikált világában a táncosok nagyon is egyszerűek, közvetlenek. Az átlagnál harsányabbak, bátrabbak, és a többségük kifejezetten extrovertált személyiség, de érezni bennük valami egészségesen földhözragadt, életszerű létezést is. Valamit, ami nemcsak gondolat, filozófia és lila felhőbe csomagolt megfejtés, de van erős gyökere, bátor, nyílt tekintete és erős kézfogása is.