Molnár Ferenc

EGY PESTI LEÁNY TÖRTÉNETE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

I.

Hajnali két óra lehetett, csöndesen nyugodott szűz hóleple alatt az Andrássy-út. Ilyenkor nincs kocsi, amely felhasítsa a fehér szőnyeget, ember is alig jár ott künn, a vil ák között. A liget felől, ahol egyszerre nagyon nagy lett a fehérség, szelíden derengett a hó.

Általában édes csöndes téli éjszaka volt, a sok kis villa aludt, a fenyőfák is bóbiskoltak a kis kertekben hósipkáik alatt. Csupa csönd, csupa szűziesség, a világ véges-végéig ugyanegy puha fehér szőnyeg, a levegő kemény, hideg, tiszta, becsületes, tovább ad minden kis zajt.

Messziről, valahonnan az Oktogon felől elhaló zörgéssel jelentkeztek a hóekék. Aztán ez a lárma is

elmúlt, végig sugározták a lámpák, hosszú ékbe futva össze valahol a távolban és teljes volt a csönd, a téli csönd, aludt az Andrássy-út.

Aztán egyszerre az egyik vil a kapujában kattogott a kulcs, nyikorgott a zár. A melegről jövő emberek ijedezésével, vidám didergéssel tolakodott ki egy csomó lármás, nevetgélő vendég a kis kopasz kerten át az utcára. A kapuban maradóknak hátrakiabáltak, hogy megfáznak, menjenek be, aztán vidáman, örömmel néztek szét a szűzi hideg éjszakában,, örültek a hónak.

Leányok, asszonyok, fiúk – hamar párokba verődtek a gyalogjárón, ahogy befelé vették útjukat és fölköltötték az Andrássy-utat. Nevetésük nyomán megrezzent a levegő, sikongó vidámságuk belecsattant ebbe a komoly alvásba, mintegy az ő kedvükért egy-két járókelő is bújt elő a szomszéd utcákból, s végezetül, hogy teljesen fölébredjen az utca, az Oktogon felől cammogva jött egy komfortábli, döcögött, nyikorgott, nagy sávot vágott a hóba, és akkor már meg volt zavarva minden. Az utca rosszul teszi, ha elalszik és azt álmodja, hogy a szűzi természet.

Leges legelől Elza ment egy cilinderes fiatal emberrel. Némi habozás után a karját is elfogadta, aztán úgy haladt mellette, kissé fáradtan, kissé álmosan, de azért egyre beszélve.

Nagy, vörösbe játszó barna hajú lány volt, csupa egészség, duzzadó erő. A szeme fürge, okos, ravasz jószág. Az arca – egyszerű, csinos arc – csupa ravaszság volt. Egyszerre beszélt minden arcizmával, s néha a szeme meghazudtolta azt, amit a szája mondott. Az volt a híre, hogy nagyon okos lány.

– Lássa – mondta szemét kissé összehúzva – lássa, ezt az időt

szeretem. Mindig kellemes emlékeim vannak, ha igy téli éjszakán az utcán találom magam . . . Vagy bál, vagy estély . . . Néha elhúzódott zsúr, amely azért tart ilyen sokáig, mert az ember kitűnően mulat. Mint például ma is.

A korrekt fiatalember kissé ostoba arccal hallgatta ezt. Ő egyébről akart beszélni, de egyszer az volt a baj, hogy nagyon közel jött mögöttük a második pár, másszor meg a lány nem hagyta szóhoz jutni. Aztán egyszerre kitört belőle a hős, és magához szorítva Elza karját, határozottan mondta:

– Valamit akarok magának mondani.

– Hát mondja.

– Itt nem lehet.

A leány vállat vont:

– Hát akkor ne mondja.

Hallgatva mentek egymás mellett egy ideig. A lány már jól tudta szóról-szóra, hogy mit akar mondani ez a fiatal ember, de szerette volna azért mégis hal ani.

– Maradjunk hátra – mondta a fiú.

– Azt nem lehet! Micsoda gondolat.

Inkább előre siettek kissé, hátrakiabáltak, hogy most csúszkálni fognak és ezen a címen jó ötven lépésnyire elhagyták a társaságot.

– Igazán, ez ostobaság! – zsörtölődött a lány.

A fiú pedig megszólalt, előre elhatározva, hogy határozott, korrekt mondatokban fog beszélni.

– Elza, – kezdte.

– Nos, halljuk, halljuk – szólt vidáman a lány és csuszkált a fagyos aszfalton, a fiú karjába fogózva.

– Elza, vegye már egyszer komolyan a dolgot. Én magát szeretem.

– És aztán? – mondta nyugodtan, tovább próbálgatva a csúszkálást.

A fiú nagyon elkeseredett:

– Ez nem járja, hogy maga igy bánik velem. Nekem jogom van magához, érti?

Gúnyosan komoly lett erre a lány arca:

– Artúr, Artúr – mondta – miért nem beszél rendesen? Miért erőlteti a hangját, Artúr?

Artúr erre nem is felelt, csak folytatta:

– Jól tudja, hogy már régen szeretem.

Tavaly nyáron Balaton-Füreden már mondtam.

Aztán sokkal okosabb, mint sem hogy ki ne találta volna eddig. Akkor úgy látszott, hogy tetszettem magának. Esténként együtt sétáltunk összebújtunk – emlékszik? – elmenekültünk a társaságtól.

– Unatkoztunk.

– Jó, legyen. Úgy is jó, hogy unatkoztunk. Én egyebet se mondtam, csak mindig azt, hogy szeretem.

A lány roppantul csodálkozó szemmel meredt rá. Meg is állította:

– Hogyan? Hát az komoly volt?

A fiúnak most már sírni lett volna kedve.

Komikus figura lett izgatott, kuszált arcával, amely fölött komolyan ült a fényes cilinder.

Az ajkát harapdálta, sírni lett volna kedve.

Érezte, hogy ez a lány úgy játszik vele, ahogy akar; nagyon tehetetlen volt. Mentek előre, tovább, hallgatagon. A fiú belsejében reszketett a szerelmes indulat. De hát mit csináljon ezzel a lánnyal? Beszéljen neki más, szép lányokról, féltékennyé tegye? Hisz kineveti! Ahhoz se volt ereje, hogy most ennyiben hagyja az ügyet, s erőszakolja a közönyös dolgokról való beszélgetést. Oly ritkán volt együtt Elzával, hogy nagy lázzal, vágyódással várt egy-egy zsúrt, ahol találkozzék vele.

Hát most arra használja ezt a kis negyedórát, amig egyedül lehet vele, hogy a közönyöst játssza ? Kétségbeesetten kapkodott valami érv, hóditó mondás után, s ez annál inkább tüzelte, mert már közel voltak a Nádor-utcához. Öt perc múlva elválnak, s ő csak egy kínos párbeszéddel gazdagabb. Hirtelen fölvetette a fejét, dacos lett, magához rántotta a lány karját és végső elhatározással mondta;

– Elza, hisz én magát meg is csókoltam.

– Pfuj – mondta csöndes-álmodozva a leány.

Akkor már egészen kétségbeesett az az ostoba ember, aki a bankban nem szokott ilyen izgalmas, néma harcokhoz. Végleg kitört belőle a meztelen düh, és szemébe vágta Elzának:

– Maga is megcsókolt engem.

A lányt erre valóságos undor fogta el.

Szeretett volna az arcába csapni ennek a cifra urnák, aki így ultima ratioként szemére veti egy botlását. Az most már egészen belevetette magát a gyáva vádaskodásba, és a lány hal gatását arra magyarázta,

hogy ez a mondás hatott. Beszélt halkan:

– Megcsókolt. A számat csókolta meg ...

Én úgy, ölelve tartottam. Most tudni se akar rólam. Maga azt hiszi, hogy csak úgy lehet osztogatni a csókokat? Hogy az csak egy hétre kötelez?

Elza hátra vetette a fejét, és most már mosolygott. De sírni szeretett volna, és megpofozni ezt a semmit. A lelke legmélyéig föl volt háborodva és hirtelen megállott. Elsimította homlokáról a haját. Egyszerűen mondta:

– Várjuk meg őket.

A társaság belemélyedt a fecsegésbe, alig vette észre őket, amikor hozzájuk ért. Legelől két fiatalember jött röhögve, egymás karjába fogózva. Ezek meg se látták, hogy elmentek előtte, tisztán hallotta a beszédüket:

– Oh, az a pompás alak! Micsoda karja van! Milyen kebel!

A másik szellemesen mondta:

– Dús kebel.

Azzal összeröhögtek, az egyik csettintett a nyelvével. Artúr el akarta húzni a lányt. De akkor már észrevette őket Brandtné:

– Hogyan, Elza, azt hittem, hogy elől vagytok . . .

– Itt vagyunk, mama.

A mama tovább folytatta a beszélgetést, és Elza beállt a csapatba.

Egy kis lányt megcsókolt:

– Nini, Manci, hát maga itt van?

A szőke Manci úgy ment ott a havon, mint valami álomország királykisasszonya. Édes, okos, komoly gyerek, talán tizenöt éves se volt még. Azt hitte, hogy mindent tud, és mindenkinél ravaszabb. Ez valami nem banális bájt adott neki.

– Elza, jöjjön, csak, – mondta.

– No mi az, édes?

A kis Manci csak úgy a szeme sarkából szétnézett, hogy senki se hallja-e, aztán nagy komolyan közelebb húzódott Elzához.

– Elza – mondta – ígérje meg, hogy nem szól senkinek. Mondok valamit.

– Jó, megígérem.

– Mondja: isten bizony.

– Isten bizony.

Mosolyogva esküdött. Manci egyre komolyabb lett. Halkan szólt:

– Magáról nagyon rosszakat beszéltek ma délután. Tudja, én

megmondom magának, mert én magát nagyon szeretem.

– Rajta, rajta . . .

– Az Artúr, az a hülye . . .

Ez volt a szavajárása. A bankhivatalnokoktól tanulta.

– Az a hülye azt mondta, hallottam, a Bélának, hogy magával egy hétig kell foglalkozni, aztán mindenki megcsókolhatja.

– Mancika, maga hallgatózik?

A kis lány nem értette a kérdést.

– Mit szólna most – mondta Elza – ha én ezt visszamondanám Artúrnak? És ha fölpofoznám?

Ijedten védekezett a gyerek:

– Ja, de maga mondta: isten bizony.

– Mondtam, mondtam, igaz, nem is szólok – kiáltott nevetve Elza és magához szorította a kis prémgalléros lányt, aki csak lehunyta a szemét, és nagyon komoly arccal, szinte szomorúan hagyta magát megcsókolni.

– Az az Artúr nagyon hülye fiú – mondta aztán halkan, durcásan.

– Ha nem félnék, hogy a mama megszid, neki is szólnék . . .

A pil antása kissé elkalandozott, aztán összecsuklott a kis válla, mintha valami kezdődő sírást fojtana el. Elza magához vonta, úgy mentek tovább, együtt. Szórakozottan beszélt a kis lányhoz.

– Igen, nagyon jellemtelen fiú ...

Aztán ő is elhal gatott, és most már közel voltak a Váci-körúthoz.

Érezte, hogy valami becsületes, érző ártatlanság van mellette, ez a szőke kis lány, ez a gyerek, még nem is bakfis, akit elvisznek a zsúrokra, és aki ott – mivel ki sem törődik vele – meghallja, amint az egyik bikfic a másiknak elhenceg sikereivel.

Erre gondolt Elza, és eleinte nem hitte el a dolgot. De aztán az egyre növekvő harag és undorodás a lelkébe ordította, hogy igaz. Igazán mondta ezt Artúr. Hisz az előbb neki magának mondott ilyesvalamit. Erre már összerázkódott, a kis lány nem tudta mire vélni az izgatottságát.

Meggyűlt a lelke mélyén a keserűség, a düh ez ellen a sok szépen öltözött semmi, üres, jellemtelen fráter ellen. Annyi rafinált piszokban volt része ma este, hogy a lelkében elemi őserővel tört fel a vágy valami becsületes, tiszta erő iránt. Valami iránt, ami nem hazudik, nem veti szemére a botlásait. Egy férfi lenne ez – gondolta – aki hallgatni tud, és komolyan szeret. Egy férfi, aki – bánja is ő – üt, ver, goromba, de

aki férfi! Gondolatban körülnézett rokonai, ismerősei közt. Egy ilyet se talált köztük. Fájt a lelkének ez a magános, bánatos vágy, amelynek elmosódva, elveszetten, valahol a múltban volt tárgya. Valami gyerek.

Ökölbeszorult a keze, szét szeretett volna ütni az elől imbolygó cilinderek között, s valami kéjes borzongás járta át a lelkét arra a gondolatra, hogy így szét lehetne ütni ezeket a fényes cilindereket, csak úgy koppannának az aszfalton . . . Buzgott a lelkében, s úgy érezte, hogy a testében is a harag ezek iránt a gazok iránt, akik így bánnak egy leánnyal. Megutált mindenkit ebben a pil anatban, s úgy érezte, hogy mindenki piszkos, mindenki bűnös, aljas az egész világ, amely így kidob egy lányt a férfiak közé, akik szemére vetik bolond csókjait, buja vággyal beszélnek róla a háta mögött és egymást azzal vigasztalják, hogy csak egy hétig kell utána járni.

A Fürdő-utcába értek, és a kis lány megrántotta a karját.

– Nesze – mondta – egy lump.

Arra nézett. A túlsó gyalogjárón, gázlámpa mellett állott egy ember.

Télikabátján fölgyűrve a gallér, fején puha fekete kalap.

Némán, mozdulatlanul állott a hóban s kissé fölemelve tartotta a fejét.

Elza elkapta róla a tekintetét. Nem szólt semmit, csak lehunyta a szemét. Az a fekete ember tovább nézte egy darabig, ezután elbandukolt.

– Talán ismeri? – kérdezte Mancika.

– Nem, – felelt nagyon halkan a lány és megreszketett hosszú sötét szempillája alatt lehunyt szeme, talán emlékek rohantak végig előtte valami napsugaras tájról, ahol gyerekek játszottak egy szilvafa alatt, és egy mesebeli ütött-kopott kis házban valami mesebeli öreg anyóka lakott, aki egyre az unokáit szidta . . .

Megérkeztek a kapu elé, és nem is emlékezett most arra, hogy mint búcsúzott el a többitől. Az ágyába került, s a lámpa is elaludt, valahogy.

Bizonyára ő oltotta el – gondolta egy pil anatig – aztán belefúrta a fejét a párnájába, és mintha minden lélegzettel valami zsibbasztó, édes, napsugáron átszűrt emléket ivott volna a lelke, remegve, lüktető

orrcimpákkal szívta a levegőt. A szíve dobogott, vágtatva rohant vissza valahová sok időn, tavaszon, télen keresztül, egy ostoba, banális kis kertbe, ahol szilvafa állott, meg egy öreg, pápaszemes anyóka lakott. A becsületes erő hatalmával vágtatott bele egy tiszta emlék a lelkébe, földöntve ott mindent, elsöpörve a finom bűn-szobrocskákat, száguldva

minden egyéb emlékeken, időkön, tereken, sírva adott csókokon és nevetve írt szakitó-leveleken keresztül, mint valami eleven erővel föltámadt angyal, nem szőke és rózsaszínű Rafael-arcocska, hanem kemény, izmos, akinek reng a lába alatt a föld, ha rohan, dübörög az ég, és összedől minden, ami hazugság, bűn, piszok és gyöngeség. Ahogy az ágyon feküdt, szétvetette a karját, izzó fejét hátracsapta, megfeszült mellének kevés volt a levegő. Reszkető gyönyörűséggel, azzal a keleti nagy virágtesttel, amelybe évezredeken keresztül annyi melegség, annyi édes il at és íz, annyi erdőzúgás, annyi bujálkodó fényes szín párlódott le, hogy most már egy testetlen emlék is izgalomba hozza és megreszketteti, feküdt ott, átadva magát ennek a hatalmasan föltámadó emléknek, amelyben annyi volt az erő, a becsület és a föld, hogy azt hitte, összeroppan alatta az ő finomra romlott lelke, pedig csak egy szilvafáról volt szó, meg egy ütött-kopott meseházról, meg egy meseanyókáról meg két nagyfejű kis meseporontyról, egy csöpp kertben, akkorkában, hogy éppen elfér benne néhány szilvafa . . .

Észre se vette, már világosodott. A szomszédszobában lépéseket hallott. A szobalány jött egy petróleumlámpával takarítani. Becsukta a szobaajtót s künn az ebédlőben ablakot nyitott. Már jártak a kocsik az utcán, elzörgött a ház előtt a sok tejeskanna egy milimárikocsin.

Hallatszott, hogy söpörni kezd künn a szobalány.

Akkor sírni szeretett volna Elza, de ehhez már nem volt elég naiv.

Oldalt fordult, a fülére húzta a dunnát és elaludt.

I .

Dél felé ébredt föl. Olyasforma elhatározás kelt életre benne, hogy most vége minden léhaságnak. Programot egyelőre nem csinált a jövőre nézve. Az az egy gondolat foglalkoztatta, miközben gyorsan öltözködött, hogy most ebbe a világos szép kis szobába zárkózik és elejétől végig elgondolja az egész dolgot, a bűbájos mesét a szilvafáról, oda ül az ablakhoz, nézi a világos, ragyogó téli eget. Aztán hirtelen eszébe ötlött, hogy bálba kell menniük este. Arra nem számított, hogy egymásután két éjjel nem fog aludni és ez bántotta.

– Mindegy. – mondta és vállat vont.

Azzal kis asztalkája elé ült az ablaknál, kihúzta a fiókot, és a sok apró papiros, virág, minden egyéb közt keresgélt. Még megvolt hátul, a fiók

sarkában az, amit keresett. Igazán nem volt valami költészeti tárgy. Ha néven kellene nevezni, egyszerűen aszalt szilva volt, egy aszalt szilva, poros, kiütött rajta a cukor, összeszáradt. És úgy akkor, kissé nehezen ugyan, mert szándékosan akart emlékezni, elgondolta az egész szilva-esetet.

Valamikor régen, itt Pest körül nyaraltak, túl a budai hegyeken, sváb faluban. Kis lány volt, tizenkét éves lehetett. Vagyis hét év előtt.

Emlékszik, nagyon fiús lány volt. Kék-csíkos fehér trikóingben szaladgált, kalap nélkül, szélnek eresztve szép barna haját, amelyben a napsugáron vöröses csil ámok fénylettek. Karja meztelen volt, le is égette a nap barnára. És volt egy kis rablóbanda-szerű társaságuk, négy-öt kis pesti gimnazista, meg ő, a francia kisasszonnyal. Ez a hölgy már öregedőfélben volt s éppen ezért nagyon szívesen fogadta egy cigányprímás udvarlását. Valószínűleg pénz is volt a dologban, a kisasszony részéről. Aztán ez a kisasszony mindig véletlenül találkozott a cigányprímással, őt azalatt hagyták kalandozni, fára mászni, tépázkodni a fiúkkal. Eleinte csak hébe-hóba, később már rendszeresen ellátogattak egy öreg nénikéhez, akinek vasúti őr lehetett a férje, de az egész nap nem volt otthon. A vasút mellett volt egy kis házuk, amelyben éppen hogy két szoba volt, az egyik téglapadlós, mert ez volt a konyha.

Csöpp házikó, kidűlt bedűlt, nagy kopott szalmakalap volt rajta, mögötte valami ól. Aztán a ház előtt egy szilvafa. A francia kisasszony mindig a szilvafa alatt csevegett a fűben ülve a prímással, miközben a gyerekek rablópandúrt játszottak. Aztán egyszerre eltűnt a fa alól a prímás is meg a madmoazell is, talán bementek valamit megnézni a kis házba, és ilyenkor megjelent künn a két kis sváb gyerek, lenszőke pufók két bikfic, mind a kettő fiú, aki vagy pofozta egymást, vagy svábul beszélt, de mindenesetre igen érdekes két gyerek volt.

Az öreg mámi meg kiült a ház elé és kötött.

Egyszer azt tanácsolta egyik gimnazista, – Miklós – hogy játsszanak bújócskát. Valami furfangos verset mondott, úgy, hogy épen neki, a kis Elzának kellett «hunynia.» Ennek roppantul örült, és bizonyos büszkeséggel hunyt a szilvafa alatt, közkívánatra a fa törzsének fordulva arccal, ilyen nagy volt iránta a bizalom. Miután megesküdött, hogy ötvenig számol és addig nem néz vissza, az apróságok mind elbújtak.

Bokrok, a kis ól, egy nagy hordó – mind kiaknáztattak elbújási szempontból.

– Negyvennyolc, negyvenkilenc, ötven,

– mondta Elza és megfordult.

Mögötte állott Miklós, akkor talán tizennégy éves lehetett, kipirulva, de nyugodtan.

– Ötven! – mondta neki magyarázó, fölvilágosító, szinte gúnyolódó hangon Elza.

– Tudom, – felelt a fiú.

– Hát én most egyszerűen megtaláltalak,

– szólt kegyetlenül a kis lány – és most te leszel a hunyó!

A fiú csak állt ott, nem felelt. A kis lány összefonta mellén meztelen karjait és kérdezte:

– Hát mért nem bújtál el?

Közel ment hozzá. A fiú megfogta, megölelte és megcsókolta. Nem a száján, hanem az arcán. Valami nagyon gyerekes, de azért mégis komolyan reszkető hangon megkérdezte tőle:

– Szeretsz?

A kis Elza ott nyugtatta fejét a fiú vállán és szintén komolyan felelt:

– Nagyon.

– Akkor elveszlek feleségül – mondta a fiú és még egyszer megcsókolta. Aztán szépen elárulta neki, hogy ki hova bujt, és így hamar vége lett a bújócskának. Alkonyatra járt az idő, a kisasszony is előjött és Elza kezet nyújtott Miklósnak, amit nem szokott tenni.

Kissé komolyan fogták föl a dolgot, talán le se számoltak Exner Bandival, aki egy szomszéd fa tetejére «bújt,» és onnan látta őket, majd pedig – hogy Elza is meghallotta – így szólt haza menet Jób Fricihez:

– Az Elza a Miki szeretője.

Elza büszke volt, hogy ő valakinek a szeretője, és szorongatta a zsebében azt a szilvát, amelyet Miklóstól ez ünnepélyes perc emlékére kapott.

Így emlékezett valahogy erre a nyárra, az öreg nénikére, aki pislogva kötögetett, orra hegyén a nagy pápaszemmel, a két kis almaarcú, lenszőke sváb porontyra, a kisasszonyra, Miklósra. A városban is találkozott vagy háromszor Miklóssal, az mindig köszönt neki, ő meg érezte, hogy az arcába fut a vér. Ez a Miklós egyébként sokszor megverte, úgy, hogy fájt, de egyszer – erre csak homályosan emlékezett – összeveszett miatta egy másik kis fiúval, egész délután dulakodtak, mire megtiltották neki, hogy Miklóssal beszéljen, mert az

verekedő, csirkefogó gyerek, nem hiába laknak a Tavasz-mező-utcában.

A mamája nagyon szidta Miklósékat, a kis fiút is, de azért ő ősszel, amikor egyszer már sötét posztóruhában kellett járni, találkozott vele a sváb falu főutcáján, meg is szólította. A mama ezért megverte.

Így valahogy, ezekből az emlékekből izzott össze az a pirulás, amellyel Miklóst az utcán fogadni szokta.

És még megvolt a szilva.

Istenem, nem rózsa, vagy nefelejcs, nem is ibolya. Költők nem dolgoznák föl versben ezt a szilvát. Óh, valami, amit meg lehet enni, s ami mégis emlék, gyümölcs, nem is finom, ordináré savanyú szilva, pláne most már össze is száradt! Nem rózsaszirom, amely esztendők múltán is csupa költészet, nem sárgára száradt ibolya, csak szilva, aszalt szilva. Ki szorít a keblére egy szilvát? Imakönyvbe se lehet megpréselni, óh, de szomorú emlék . . .

A kezébe vette és könnyezni kezdett. Itt Pesten, az ő társaságában, aki már megszokta ezt a tónust és ezt a gondolatfűzést, annak kell egy napi fürdő a naiv emlékekben, amíg szentimentális tud lenni. Most már nem is fordult a cilinderes alakokra, csak arra a ravasz fiúra, aki nem akart elbújni és aki elbújatta az egész társaságot, csak azért, hogy őt megcsókolhassa.

Hát persze, hogy megváltozott. Lump – azt mondta rá tegnap a kis álom-királykisasszony. Valóban, úgy állt ott a gázlámpa alatt.

Hm . . .

A kis asztalon egy francia könyv hevert.

Egy nagytehetségű író írta, aki később megőrült. Elzának mindent szabad volt olvasni, a mama megengedte. Istenem, mennyit kell romlania egy lányléleknek – gondolta – míg ezt a könyvet megtudja érteni! Hirtelen arra gondolt, hogy ha neki lánya lesz, nem taníttatja franciául, hanem angolul. Az becsületes nyelv és azon csak indián történetek íródnak. Oh, ha ő indián történeteket olvasott volna!

Még nem volt annyira szentimentális, hogy ezért az ábrándozásért ki ne nevette volna magát. A lelke mélyén maradt ugyan valami bánatos, beteg vágy ezek után az emlékek után, de azzal gyorsan leszámolt, hogy most a Nádor-utcában van, este a Vigadóban lesz és eltette a szilvát. Megszemlélte a báli ruháját, amely ki volt készítve a kis virágos pamlagra, rendben talált mindent. Ekkor egy kicsit elszégyelte, hogy a mamája oly nagy rabszolgája neki. Lám, hogy gondoskodik mindenről,

de gyorsabban, mint ahogy az anyák szokták, úgy, hogy ezen a túlságos figyelmen rajta volt a bélyege annak, hogy jaj, milyen lárma lesz, ha Elza nincs megelégedve. Erre el is mosolyodott, s úgy tett eleget a szívének, hogy kiment és ok nélkül kezet csókolt az anyjának.

Itt azt hiszem, tévedtem, mert az ember sohse csókolhat az anyjának ok nélkül kezet.

Jól érezte magát. Mintha valami betegségből lábolt volna ki. De délután, amikor már jött a fodrász és megfésülte, izgatottabb lett.

Elgondolta, hogy ez az emlék csak éppen, hogy kiragadta a rendes életéből, egy óra múlva már megint ott lesz. Arra is gondolt, hogy a bálon találkozni fog a tegnapi léhákkal, akikkel időnként flirtelt, istenem, de csúnya és banális ez a szó. A mamája se tetszett neki, minek öltözködik így egy asszony, akinek tizenkilenc éves lánya van. Ez is a fajhoz tartozik – gondolta – lám a nyugati asszonyok szerények és méltóságosak, ha megöregszenek, ezek meg, amíg lehet, nem válnak meg a színektől és az illatoktól.

A papa is megjelent, frakkban. Kissé bosszankodott, hogy e miatt az ostoba bál miatt nem mehetett a Lloyd-klubba, de a mama megvigasztalta azzal, hogy úgy is ott lesz a bálon az egész Lloyd-klub.

A papán már akkor rajta volt a télikabát, amikor még javában öltözött Elza. Mire kesztyű, minden előkerült, már haragudott az előszobában, hogy meghűl. Végre künn voltak mind.