Robert Galbraith: The Hallmarked Man

First published in Great Britain in 2025 by Sphere

Fordította: Nagy Gergely

Mottókat fordította: Kovács-Cohner Róbert

Copyright © J. K. Rowling 2025

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2026

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2026

Az összes szereplő a szerző képzeletének szüleménye, mindennemű hasonlóság élő vagy elhunyt valós személyekkel pusztán a véletlen műve.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tördelte: Malum Stúdió

Korrektúra: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-945-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Séannak és Nadine Harrisnek,
akik visszaadták, amit már azt hittem, örökre elvesztettem

Megmártóztam a lét küzdelmében,

majd felbuktam – sebeim látta mind.

Hattyúmra találtam, gyolcs a véren:

homály fény lett, és a hó fehér

mellemen. Megóvtál. És mi végre…

tönkrementél értem eszerint!

Robert Browning:
A legnehezebb része

ELSŐ RÉSZ

Magukat a tárnákat illetően nem kérték ki a véleményét… a feladata annyi volt, hogy kövesse a teléreket, s nyerjen ki annyi ércet, hogy az hasznot hajtson…

John Oxenham:
Az ezüsttenger leánya

1

Dézsa, gúnya, erre kelni

ennyit! Fáralmaimért

engedj most kicsit pihenni,

tízezerszer jónak lenni –

s majd egy újabbért…

A. E. Housman:
Az utolsó versek, XI

Az ablaktörlő már azóta a legmagasabb fokozaton működött, hogy a BMW belépett Kent megyébe, és álmosító surrogásától-kattogásától Cormoran Strike csak még kimerültebbnek érezte magát, ahogy az előtte húzódó, elhagyatott utat nézte, amit ragyogó, fekete csíkká változtatott a sűrű eső.

Nem sokkal azelőtt, hogy előző este felszállt a Cornwallból Londonba tartó éjszakai vonatra, felhívta a nyomozótársa barátja (akit Strike magában mindig csak „Kibaszott Ryan Murphy”-nek hívott), és közölte, hogy Robinnak magas láza van, a torka is fáj, így nem tud Strike-kal tartani másnap, meglátogatni a legújabb lehetséges ügyfelüket.

Strike-ot a hívás minden egyes részlete bosszantotta, és a tudat, hogy mennyire igazságtalan így éreznie (hisz Robin hat év alatt most először vett ki betegszabadságot, és ha 40 fokos láza van, meg a torka is fáj, akkor teljesen észszerű, hogy a barátja telefonál helyette), csak még morcosabbá tette. Azzal számolt, hogy majd Robin viszi le Kentbe a régi Land Roverével, és nem is szólt semmi más a látogatás mellett, mint hogy így órákat tölthet a lány társaságában. Részben a szakmai büszkeség, részben a mazochizmus volt az oka, hogy mégsem mondta le a találkozót, így gyorsan lezuhanyozott és átöltözött a tetőtéri lakásában, a Denmark Streeten, aztán már indult is Kentbe, egy Temple Ewell nevű kis faluba.

Nemcsak lehangoló volt, hogy neki kell vezetnie, egyedül, hanem fizikailag is fájdalmas. A jobb lábán, amelyen az alsó lábszárát, bokáját és lábfejét protézis helyettesítette, már így is feszült és lüktetett az Achilles-ín, cornwalli tartózkodása alatt ugyanis igen sokat kellett emelgetnie.

Tíz nappal korábban azért rohant le Truróba, mert idős nagybátyja másodszorra is agyvérzést kapott. Strike húga, Lucy segített épp összepakolni Tednek, aki hamarosan költözött volna egy londoni idősek otthonába, amikor Lucy elmondása szerint Ted „arca egyszer csak olyan fura lett, és nem tudott válaszolni semmire”. Meg is halt tizenkét órával azután, hogy Strike odaért a kórházba. Az unokahúga és az unokaöccse fogták a kezét.

Strike és Lucy ezután mentek is a nagybátyjuk házába St. Mawesban, amelyet kettőjükre hagyott. Meg kellett szervezni és lebonyolítani a temetést, kitalálni, mi legyen a házban maradt dolgokkal. Strike előre látta, Lucyt mennyire el fogja borzasztani a felvetése, hogy hívjanak profikat kiüríteni a házat, persze miután ők magukhoz vettek minden olyasmit, amelyhez érzelmileg kötődtek, és amit a család meg akar tartani. Lucy nem bírta elviselni a gondolatot, hogy idegenek fogdossák össze a tárgyakat: a régi ételesdobozokat, amelyekben annak idején a tengerparti piknikekhez vitték az ennivalót; a nagybátyjuk kikopott kertészkedőnadrágjait; a befőttesüvegnyi gombot, amelyet néhai nagynénjük gondosan őrizgetett – közben meg egyes hozzájuk tartozó ruhákat már réges-rég odaadományoztak valami szervezetnek. Strike bűntudatot is érzett, merthogy Lucynek egyedül kellett megbirkóznia a helyzettel, amikor Ted utoljára vesztette el a kapcsolatot a külvilággal, így engedett a húga kívánságának, maradt St. Mawesban, és hordta ki sorban a főleg „Lucy” feliratú, telipakolt dobozokat a bérelt költöztetőkocsiba, a szemetet a konténerbe, a rendszeres szünetekben pedig teával és vigasztalással szolgált a húgának, akinek a sok portól és sírástól folyton vörös volt a szeme.

Lucy meg volt róla győződve, hogy Ted utolsó agyvérzését a nyugdíjasotthonba költözés gondolata által kiváltott stressz okozta, Strike-nak pedig erőfeszítést kellett tennie, hogy el ne hagyja a türelme, amikor a húga már sokadszorra magát vádolta. Minden erejére szüksége volt, hogy Lucy ingerlékeny hangulatára válaszul ne jöjjön ki a sodrából, ne dörrenjen rá, és ne kezdje dühösen magyarázni, hogy csak mert nem akar több mindent magával vinni a tárgyak közül, amelyeket mindketten gyerekkoruk legstabilabb korszakával kapcsoltak össze, az még nem jelenti, hogy nem fájlalja az egyetlen igazi apafigurájának elveszítését legalább annyira, mint Lucy. Strike csak Ted régi katonai rendőrségi vörös sapkáját választotta ki magának, a régi horgászkalapját, a régi horgászbunkóját (ez fából készült bunkósbot volt, amellyel a még küszködő halakat el lehetett intézni), meg egy kötegnyi kifakult fényképet. Ezek most is ott lapultak egy cipősdobozban Strike málhazsákjában, mert még kivenni sem volt ideje őket.

Egyedül ülve az autóban Strike minden egyes megtett mérfölddel csak egyre nagyobb ellenszenvet érzett a mai lehetséges ügyféllel szemben, és rátelepedett az előző tíz nap után maradt érzelmi másnaposság, meg az Achilles-inának a sajgása. Decima Mullins olyan kiejtéssel beszélt, amit ő a sok-sok gazdag, megcsalt feleséggel kapcsolt össze, akik a férjük hűtlenségére vagy egyenesen büntetőjogi felelősségére szeretnének bizonyítékot a nyomozóirodától, hátha akkor többet követelhetnek a válásnál. Eddig egyszer beszélt vele telefonon, és annak alapján melodramatikusnak tűnt, olyannak, aki azt képzeli, bármire fel van jogosítva. Közölte, hogy semmiképp sem tud bemenni Strike irodájába, a Denmark Streetre, és majd személyesen elmondja, miért is nem; de ragaszkodott hozzá, hogy csakis szemtől szemben hajlandó beszélni a problémájáról, a vidéki házában, Kentben. Eddig csak annyit árult el nagy kegyesen, hogy be kíván bizonyítani valamit, és mivel Strike nem igazán tudott olyan nyomozást elképzelni, ami ne bizonyítana valamit, ezzel nem nagyon volt kisegítve.

Ilyen baljós kedvében hajtott tehát a Canterbury felé vezető úton, csupasz fák és elázott mezők között. Az ablaktörlő még akkor is surrogott-kattogott, amikor balra fordult egy keskeny, tócsákkal tarkított utacskára, mert egy tábla arra mutatta a Delamore-házat.

2

…Elvesztettem. Nem jött vissza még.

Ülök csak, némán. Ég, segíts meg, ég!

Rosszabb kínnál ez a lázas közöny –

jöjjön hír, bármi, csak ne ez a csönd…

Robert Browning:
Harangok és gránátalmák,
5: A családi becsület foltja

Strike egyáltalán nem olyan épületre számított, mint amilyenhez most megérkezett. A Delamore-ház nem vidéki kúria volt, hanem sötét kőből épült kicsi, lepusztult házikó. Elhagyatott kápolnára emlékeztetett az elvadult kert közepén: úgy tűnt, évek óta nem tartotta rendben senki. Ahogy leparkolt, Strike arra is felfigyelt, hogy az egyik csúcsíves ablakban több üvegtábla is ki van törve, és ezeket mintha fekete szemeteszsákkal fedték volna be belülről. A tetőről is hiányzott itt-ott egy cserép. A vészjósló novemberi ég meg a zuhogó eső háttere előtt olyasfajta épületnek nézett ki, amit a helyi gyerekek egy boszorkány lakóhelyének hihetnek.

Strike óvatosan lépett ki a kocsiból a műlábával, mert a néhány csupasz fáról származó átázott levél mintha nyálkás szőnyeggé állt volna össze az egyenetlen utacskán. Az ajtóhoz ment, és bekopogott. Alig néhány pillanat múlva ki is nyílt előtte.

Ápolt, szőke asszonynak képzelte Decima Mullinst, jól szabott tweed-kosztümben, de aligha tévedhetett volna nagyobbat. Sápadt, kövérkés nő nézett fel rá, ősz tövű, hosszú, kusza barna haját ránézésre nagyon rég nem látta fodrász. Fekete melegítőalsót viselt és vastag gyapjúponcsót. Az elvadult kert meg a lepusztult ház után az öltözéke láttán Strike már arra gondolt, talán valami excentrikus arisztokratával van dolga, aki a társadalomból kivonulva rossz képek festésének vagy ügyetlen virágkötészetnek szenteli az életét. Általában nem találta megnyerőnek az ilyeneket.

– Miss Mullins?

– Igen. Maga Cormoran?

– Én vagyok – bólintott Strike, és megjegyezte, hogy a nőnek sikerült eltalálnia a keresztnevét. A legtöbben „Cameron”-nak szólították volna.

– Láthatnék valami igazolványt?

Mivel elég valószínűtlennek ítélte meg, hogy egy kósza betörő pont akkor vetődjön ide egy BMW-vel, fényes nappal, mint amikorra Decima a Londonból iderendelt detektívet várja, Strike némileg bosszúsan viselte, hogy a szakadó esőben még a jogosítványát kell keresgélnie. Miután megmutatta a nőnek, az beengedte a szűkös előszobába, ahol szokatlanul sok esernyőtartó és cipősszekrény zsúfolódott össze – mintha a ház egymást követő tulajdonosai mind hozták volna a sajátjukat, de a régieket sosem dobták volna ki. Strike túl sok elhanyagolt, mocskos helyen fordult meg gyerekkorában, és nem állhatta, ha olyasvalaki él rendetlenségben, koszban, aki könnyen tehetne ellene; ez is csak tovább rontotta a benne kialakult képet erről a slampos arisztokrata nőről. És talán meg is látszott rajta némileg ez a helytelenítés, mert Decima magyarázkodni kezdett:

– Ez apám nagynénjének a háza volt. Néhány hónappal ezelőttig bérlők laktak benne, eléggé elhanyagolták. Én majd rendbe hozom, és eladom.

Csakhogy semmi jele sem mutatkozott a tatarozásnak vagy rendbe rakásnak. Az előszobában néhol lejött a falról a tapéta, és az egyik lámpában ki volt égve egy villanykörte.

Strike követte Decimát a szűk kis konyhába. Mintha évszázadok óta ugyanez a régimódi tűzhely, kopott kőpadló lett volna itt. A faasztal körül sok-sok különböző szék állt. Strike vetett egy pillantást az asztalon heverő piros bőrbe kötött jegyzetfüzetre. Talán valami amatőr költő a vendéglátója, gondolta. Az ő fogalmai szerint ez még a virágkötészetnél is rémesebb.

– Mielőtt belekezdenénk – fordult felé Decima –, muszáj megígérnie valamit!

– Rendben – bólintott Strike.

A fejük fölött himbálózó régi lámpa sem helyezte épp jobb megvilágításba a nő kerek, kissé lapos arcát. Ha ápoltabb lenne, gondolta Strike, talán kicsit csinosabb hatást érhetne el, de így azt az általános benyomást keltette, hogy nem is érdekli az elhanyagolt kinézete. Meg sem próbálta eltüntetni a lilás karikákat a szeme alól, sem az arca mindkét felén meg az orrán díszelgő ronda bőrpírt.

– Maga bizalmasan kezeli, amit az ügyfeleiről megtud, ugye?

– Van egy szokásos szerződésünk – felelte Strike, mert abban sem volt biztos, pontosan mire irányul a kérdés.

– Igen, azt tudom, hogy lesz szerződés, de nem arra gondolok. Azt akarom, hogy senki se tudja meg, hol lakom!

– Nem értem, miért kéne…

– Garanciát kérek magától, hogy senkinek sem árulja el, hol talál!

– Rendben – bólintott ismét Strike. Gyanította, Decima Mullinsnak nem kell sok, hogy kiabálni kezdjen, vagy akár sírni (és az elmúlt tíz nap után ezt még elviselhetetlenebbnek érezte).

– Akkor jó – mondta a nő. – Kér kávét?

– Az remek lenne, köszönöm.

– Üljön csak le!

A tűzhelyhez ment, amelyen egy ónfazék állt.

A szék reccsent egyet Strike súlya alatt, a sértetlenebb ablaktáblákon kopogott az eső, a kitört üvegtáblák helyére szigszalagozott fekete szemeteszsákok meg zörögtek a huzatban. Úgy tűnt, rajtuk kívül egy lélek sincs a házban. Strike-nak az is feltűnt, hogy Decima poncsóján helyenként foltok éktelenkednek, mintha napok óta ez lenne rajta. A tarkóján néhol már egészen nemezesen összeállt a haja.

Figyelte, ahogy a nő nagy nehezen kávét főz, úgy nyitogatja a szekrényeket, mintha folyton elfelejtené, hol is vannak a dolgok, és mindeközben motyog is maga elé, és megint változott kicsit a véleménye. Háromféle ember volt, akiket rövid ismeretség után is szokatlanul jól be tudott azonosítani: a hazudozókat, a függőket, és a mentális betegeket. Az ösztöne most azt súgta, Decima Mullins talán e harmadik csoportba tartozhat, és bár ez valamelyest magyarázatot adott az elhanyagolt kinézetére, Strike nem lett tőle lelkesebb az ügy iránt.

Decima végül odavitte az asztalhoz a két csésze kávét meg a tejes kancsót, majd minden látható ok nélkül különösen lassan ült le, mintha azt képzelné, megsérülhet, ha túl nagy erővel csapódik a székhez.

– Akkor tehát – húzta elő Strike a tollát és jegyzetfüzetét, mert most még jobban szeretett volna túl lenni a megbeszélésen –, a telefonban azt mondta, bizonyítani szeretne valamit?

– Igen, de előbb el kell mondanom valami mást.

– Rendben – bólintott Strike harmadszorra is, és igyekezett érdeklődést mutatni.

– Azért akartam magát, mert tudom, hogy maga a legjobb – kezdte Decima Mullins –, de nem voltam biztos benne, hogy tényleg magát kellene-e felfogadnom, merthogy vannak közös ismerőseink.

– Valóban?

– Igen. Az öcsém Valentine Longcaster. És tudom, hogy maguk nem nagyon kedvelik egymást.

Ez akkora meglepetésként érte Strike-ot, hogy egy pillanatra meg sem tudott szólalni. Valentine, akivel rendszertelenül, de sosem szívesen találkozott életének egy bizonyos időszakában, jóképű, divatosan félhosszú hajú, feltűnően öltözködő férfi, aki mindenféle csillogó papíros művészeti magazinok stylistjaként dolgozott. Ráadásul a néhai Charlotte Campbell, Strike valamikori menyasszonyának legjobb barátai közé tartozik – Charlotte pedig alig néhány hónapja követett el öngyilkosságot.

– Akkor a „Mullins”…

– A férjem neve volt, még amikor férjnél voltam huszonéves koromban.

– Á! – bólintott Strike. – Értem.

Lehetséges lenne, hogy igazat mond? Nem emlékezett rá, hogy Valentine említette volna a nővérét, de hát Strike mindig is a lehető legkevésbé figyelt oda bármire, amit Valentine mondott. Ha tényleg testvérek, akkor bizony rég látott egymástól ennyire különbözően kinéző testvérpárt, bár ez épp Decima sztorija mellett is szólhat. Valentine-ra tökéletesen jellemző lenne, hogy hallgat egy ilyen alacsony, elhanyagolt külsejű testvérről, hisz mindig is igen nagy hangsúlyt fektetett a kinézetre, a stílusra.

– Különösen fontos, hogy Valentine-nak ne árulja el, hol vagyok, vagy… vagy bármi mást, amiről arra kérem, tartsa titokban! – folytatta Decima.

– Rendben – bólintott Strike, immár negyedszer.

– És Sacha Legard-t is ismeri, ugye?

Strike kezdte úgy érezni, valami személyesen neki kirendelt ördög szórakozik azzal, hogy újra meg újra tökön rúgja: Sacha meg Charlotte féltestvére volt.

– Ő is rokona? – kérdezte.

– Nem – felelte Decima –, de ő is benne van a… abban, amit ki akarok nyomoztatni magával. Charlotte Campbellt egyébként nem ismertem igazán. Csak néhányszor találkoztunk.

Olyan kifejezéstelen hangon mondta, hogy mások talán érzéketlennek gondolták volna, tekintve, hogy Charlotte-ra nem is olyan rég találtak rá egy vérrel teli fürdőkádban; Strike viszont nagyon is szívesen kihagyta a mohó érdeklődést meg az álságos együttérzést.

– Rendben, nos, akkor miért is nem térünk rá arra, milyen munkát is kíván elvégeztetni? – kérdezte inkább.

– Ki kell derítse nekem egy holttest személyazonosságát – jelentette ki Decima, részben óvatos, részben dacos tekintettel méregetve Strike-ot.

– Egy holttestét – ismételte meg Strike.

– Igen. Biztosan olvasott róla a lapokban. Az a férfi, akit egy ezüstkereskedő páncéltermében találtak, még júniusban.

Öt hónappal korábban Strike szinte kizárólag a nyomozóirodája épp aktuális, rendkívül bonyolult ügyére koncentrált, és nem nagyon tudott bármi másra odafigyelni, de erre a hírre mégis emlékezett, mert rövid, de igen intenzív médiafigyelem irányult rá.

– Értem – mondta. – Ha arról van szó, amire gondolok – (bár isten tudja, mi értelme hozzátenni ezt: hát hány holttestet találnak havonta Londonban ezüstkereskedők páncéltermeiben?) –, ott a rendőrség elég hamar azonosította az áldozatot.

– Dehogy azonosította! – vágta rá Decima ellentmondást nem tűrő hangon.

– Én azt hittem – folytatta Strike, bár valójában azt akarta mondani, „ahogy arra pontosan emlékszem” –, az derült ki, hogy valami priuszos tolvaj volt.

– Nem – rázta a fejét Decima. – Nem az a tolvaj volt. Nem kétségen felül.

– Én eléggé biztos vagyok benne, hogy ezt olvastam – kapta elő a telefonját Strike. Most már némi alappal remélhette, hogy tíz percen belül elszabadulhat innen, mert ez a nő tökéletes indokot kínál neki, hogy visszautasítsa az ügyét, amelyet különben sem akart elvállalni. – Igen, nézze csak! – mutatta, miután bepötyögött néhány szót a Google-be. – „…az áldozatot, aki William Wright néven dolgozott két hete a Ramsey ezüstkereskedésben, sikerült azonosítani: a fegyveres rablásért korábban elítélt, huszonnyolc éves Jason Knowles volt az, Haringey-ből”.

– Nem azonosították minden kétséget kizáróan! – erősködött Decima. – Ismerek rendőröket, ők mondták!

– Milyen rendőröket? – érdeklődött Strike, mert volt már tapasztalata olyanokkal, akik képzeletbeli rendőrségi kapcsolatokkal támasztják alá elmebeteg tévképzeteiket.

– Sir Daniel Gayle-t. Nyugdíjas rendőrkapitány. A lánya az alkalmazottam. Megkérdeztem tőle, beszélhetnék-e Sir Daniellel, ő meg körbekérdezett, és azt mondta, a rendőrségnek nem sikerült DNS-sel is megerősíteni az azonosítást. Tehát nem bizonyították, hogy ez a Knowles volt az, nem minden kétségen felül!

– Miért érdekelt ön abban, hogy kiderüljön, ki volt ez az ember? – nézett rá Strike.

– Csak muszáj tudnom! – felelte Decima. Remegett a hangja. – Muszáj! Muszáj tudnom!

Strike belekortyolt a kávéjába, hogy addig is gondolkodhasson. Kezdett derengeni neki több furcsaság is a páncélteremben talált holttestről. A holttest meztelen volt, meglehetősen meg is csonkították, és ez persze csak olaj volt a médiaérdeklődés tüzére; de aztán kiderült, hogy az áldozat egy erőszakos bűnöző volt, amikor is a nagyközönség együttérzése és érdeklődése is gyorsan alábbhagyott. A lapok megírták, hogy Knowles úgy agyba-főbe vert egy pénztárosnőt a lakás-takarékpénztárban, amit épp kirabolt, hogy annak betört a feje, és még később is rohamokkal küszködött. Igazából úgy tűnt, mindenki egyetért abban, hogy bármilyen rémes véget is ért Jason Knowles, minden bizonnyal teljesen megérdemelte.

– Attól tart, olyasvalaki volt, akit ismer? – kérdezte Strike.

– Igen! Azt hiszem… nem is! Tudom… – vágta rá Decima hirtelen hévvel, és rögtön könnyek szöktek a szemébe. – Tudom, hogy ő volt az, és… és bizonyítékra van szükségem, mert… szükségem van bizonyítékra! Csak az kell, hogy valaki be tudja bizonyítani.

– És mit gondol, ki volt?

– Olyasvalaki, aki nagyon közel állt hozzám, és pontosan ráillett a holttest leírása is, és minden részlet stimmel: az ezüst, az is, hogy me-meggyilkolták, és hogy ugyanakkor veszett nyoma… ő volt az! Tudom, hogy ő volt!

Üres ház, síró nővel: Strike úgy érezte, mintha visszarepítette volna valami pont ugyanabba a helyzetbe, amelyet Cornwallban csinált végig, csak most sokkal furább felhangokkal. Nem jutott más eszébe, kinyitotta a jegyzetfüzetét.

– Rendben, nos, milyen egyezések is vannak a holttest meg az ön ismerőse között?

– Leírtam mindent! – kapott a piros bőrkötésű jegyzetfüzetért Decima, és a végére lapozott. Egy heti beosztású határidőnapló volt, és Strike több sűrűn teleírt oldalt pillantott meg. – A barátom huszonhat éves volt… a lapok azt írták, az áldozat 25–35 év közti férfi. William Wright balkezes volt, és az én barátom is. A holttest vércsoportja A-pozitív, ugyanaz, mint neki. A magassága 165-167 centi, ez is egyezik. Wright május 19-én ment interjúra, és aznap én nem találkoztam a barátommal. Wright május 21-én költözött be egy bérelt szobába, és ez is stimmel, mert a barátom azon a hétvégén kiköltözött a lakásából, én azt akartam, hogy hozzon mindent hozzám, de ő nem volt hajlandó. Nem is értettem, hová viszi akkor a dolgait. Hát nyilván ebbe a bérelt szobába.

Strike erősen törte a fejét, vajon nem kérdezhetne-e rá a következőre valami udvariasabb módon, de semmi sem jutott eszébe.

– És a barátja mégis miért használt volna álnevet, és miért állt volna be dolgozni egy ezüstkereskedésbe?

– Azért mert… ez nagyon bonyolult!

– Bejelentette az eltűnését?

– Persze hogy be, de a rendőrség nem segít, csak elhitték a nagynénjének, hogy…

Elhallgatott, majd jóval magasabb hangon zárta le:

– Nézze, én tudom, hogy ő volt, egyszerűen tudom, érti?

Strike-nak, Robinnak, meg a külsős munkatársaiknak már külön szava volt az olyanokra, akik a nyomozóiroda hírnevének növekedésével egyre nagyobb számban írtak e-maileket vagy telefonáltak nekik, és kétségbeesetten bizonygatták, hogy a háztartási gépeik megfigyelik őket, hogy Westminsterben, a kormányban a Sátán titkos körei vették át a hatalmat, vagy hogy híres partnereik gonosz erők hatására megmagyarázhatatlan módon már nem szeretik őket: ezek voltak a Gatesheadek. Egy Gatesheadet olyan jellegzetességekről lehetett felismerni, mint az irracionális meggyőződés, a józan ész által diktált kérdések iránti bizalmatlanság, és hogy képtelenek elfogadni, hogy problémáikra más magyarázat is létezhet. Ez a nő itt Strike-kal szemben most épp minden szokásos tünetet felsorakoztatott.

– Az imént azt mondta, Sir Daniel Gayle lánya önnek dolgozik – próbálkozott Strike egy másik szálon felfejteni a problémát. – Pontosan mit…?

– Van egy éttermem – felelte Decima. – A Vidám Répa, a Sloane Square-en. Ez a lány a főpincérem.

Strike véletlenül ismerte is a helyet: nevével ellentétben nem vegán étterem volt, hanem igen jó hírű és drága hely, ahol organikus eredetű hozzávalókból készült ételeket kínáltak. Nem is olyan rég ide követett egy hűtlenkedő kereskedelmi pilótát meg a szeretőjét. Ha Decima nem hazudik arról, hogy Valentine testvére, akkor bizony gazdag családból származik: a Longcaster család igencsak tehetős, Decima és Valentine apja pedig, akivel Strike sosem találkozott, bár jóval többet tudott róla, mint szeretett volna, az egyik legdrágább londoni privát klub tulajdonosa. Ismét másfelől próbálta megközelíteni a kérdést:

– Mennyire jól ismerte ön a férfit, akiről úgy gondolja, ő lehetett a páncélteremben talált holttest?

– Nagyon jól – válaszolta Decima. – Én igazából…

Strike megrökönyödésére Decima poncsója alatt megmozdult valami, mintha a két melle hirtelen önálló életre kelt volna. Aztán fülsértő visítás hangzott fel a konyhában. Strike össze is rezzent a hallatán.

– Jaj, istenem! – ugrott talpra ijedten Decima. – Azt reméltem, átalussza…

Nagy nehezen lefejtette magáról a poncsót, vékony szálú haja szanaszét állt a statikus elektromosságtól. A poncsó alatt egy nagyon apró baba volt rákötve puha hordozóban.

– Senkinek sem beszélhet róla! – mondta Decima kétségbeesetten a baba sírását túlkiabálva. – Senkinek sem mondhatja el, hogy van egy kisbabám!

Strike zavarodott tekintete láttán Decimán mintha még súlyosabb pánik vett volna erőt.

– Az enyém! Meg tudom mutatni a születési anyakönyvi kivonatát! Három hete született, de senki sem tud róla, és maga sem mondhatja el senkinek!

Robin kurva jó napot választott a betegeskedésre, gondolta Strike, miközben Decima minden igyekezete ellenére sem tudott kibújni az óbégató babát rögzítő hordozó szíjai közül. Végül Strike sietett a segítségére (leginkább azért, hogy a hangzavarnak vége legyen), és sikeresen kipattintotta a kapcsot, amibe a poncsó beakadt.

– Köszönöm… azt hiszem, éhes… magam szoktam etetni…

– Akkor nem is zavarnám tovább… – vágta rá Strike, mert szíves örömest kiment volna, akár a kocsijában üldögélni, ha így nem kell végignéznie a dolgot.

– Nem, csak… ha csak elfordulna…

Strike készségesen így is tett: az ablak felé fordult, és kinézett a nem szemeteszacskóval borított részén.

A baba máris nem sivalkodott annyira: Strike széklábak nyekergését hallotta, majd egy kis fájdalmas nyögést Decimától. Igyekezett nem elképzelni, mi történik a háta mögött, és nagyon remélte, Decima nem tartozik az olyan nők közé, akik csak úgy előkapják a mellüket vadidegenek előtt is. Úgy érezte, néhány percnél jóval több idő telt el, mire a nő végül bizonytalan hangon megszólalt:

– Rendben, most már visszafordulhat!

Decima visszabújt a poncsóba, így a baba ismét nem látszott. Strike visszaült a székére, Decima pedig remegve folytatta:

– Kérem, tényleg nem beszélhet róla senkinek! Nem tudja senki, csak a kórházban az orvosok!

Amíg azt hitte, a nő egyedül él itt, Strike-nak semmi gondja nem volt azzal, hogy megőrizze a titkait, még akkor is, ha gyanította, Decima mentális egészsége igen rossz állapotban lehet. Semmi jelét nem mutatta az öngyilkos hajlamoknak, és végül is családja is van. Ha szeretne itt bujkálni ebben a nyomorult kis házban, amit megörökölt, Strike-nak aztán semmi problémája vele. Ahhoz viszont egyáltalán nem fűlött a foga, hogy a kórházi személyzeten kívül ő legyen az egyetlen, aki tud a babáról.

– De nincs egy… – Nagy nehezen igyekezett felidézni, mégis kinek kellene foglalkoznia a nemrég szült nőkkel. – Védőnő, vagy…?

– Nem kell! De nem beszélhet Lionról senkinek! Adjon garanciát, hogy…

Strike úgy értelmezte ezt, Decima épp most árulta el azt is, hogy a fiát Lionnak nevezte el, és ettől még tovább nőttek a kétségei a nő mentális egészségével kapcsolatban.

– De miért nem akarja, hogy bárki tudjon róla, hogy van egy gyereke?

Erre Decima elsírta magát. Amikor egyértelművé vált, hogy egyhamar nem is hagyja abba, Strike körülnézett, lát-e papírtörlőt valahol, de mivel nem látott, nagy nehezen felállt, és sántítva elindult vécépapírt keresni.

Az előszobából nyíló kis fürdőszobában régimódi láncos vécétartály volt, és egy kiszáradt zöldike az ablakpárkányon. Strike levette az egész tekercs vécépapírt a tartójáról, majd visszament a konyhába, és letette a még mindig síró Decima elé, aki a zokogástól elfúló hangon megköszönte, majd fél kézzel próbált letépni belőle valamennyit. Strike visszaült a kinyitott jegyzetfüzetéhez.

– Ez a férfi, akiről ön azt gondolja, hogy a páncélteremben halt meg… – kezdte. – Ő a baba apja?

Decima erre még hangosabban kezdett zokogni, és a szemét törölgette a papírral. Strike ezt „igen”-nek vette.

– De nem hagyott el!

Azt már korábban elmondta, hogy a „barátja” huszonhat éves, és Strike úgy ítélte meg, maga Decima inkább a negyvenhez közelíthet. Strike anyja is egy nála tizenhét évvel fiatalabb férfihez ment hozzá, és Strike még mindig meg volt róla győződve (bár az esküdtek nem értettek vele egyet), hogy ez a férfi ölte meg. Jeff Whittaker azért vette el Leda Strike-ot, mert azt hitte, van pénze, és rettentő dühös lett, amikor rájött, hogy ez a pénz olyan számlákon van lekötve, amelyekhez nem férhet hozzá. Így aztán Cormoran Strike nem nézte túl jó szemmel az idősebb, gazdag nőkre akaszkodó fiatalembereket.

– Mindenki azt mondja, hogy elhagyott! – zokogott Decima. – Valentine… annyira gonoszul viselkedett Rupe-pal meg velem, a kapcsolatunk elejétől fogva, komolyan olyanokat mondott nekem, hogy „vigyázz, nehogy aztán felcsináljon!” Komolyan ezt bírta mondani! És én akkor már terhes voltam! Még ö-örült is, amikor Rupe eltűnt! És a-apám szerint Rupe csak a pénzemre utazott… de ez nem igaz! Amikor megismerkedtünk, azonnal éreztem, soha nem éreztem semmi hasonlót, olyan volt, mintha mindig is ismertem volna, és Rupe is p-pontosan így érezte, el is mondta aztán… hogy ilyen hihetetlenül tudtunk kapcsolódni rögtön! Olyan volt, mintha… mintha felismertük volna egymást, mintha már ismertük volna egymást korábban… – (Nehogy azt mondja, hogy „egy másik életben”, gondolta Strike) – egy másik életben!

– Ezek szerint a neve Rupert? – Strike csak ennyit kérdezett a tollal a kezében.

– I-igen… Rupert Fleetwood. – Decima nagyon igyekezett összeszedni magát, kapkodta kicsit a levegőt, aztán folytatta: – Rupert Peter Bernard Christian Fleetwood… 1990. március 8-án született, és Zürichben n-nőtt fel.

– Akkor svájci?

– Nem… a nagynénje egy svájci pasashoz ment hozzá, és… amikor Rupe kétéves volt… a szülei elvitték oda, me-meglátogatni a… és az apukája meg az anyukája elmentek síelni, és… és volt egy lavina… és ők me-meghaltak… szóval ott nőtt fel, a nagynénjénél meg a férjénél. De utálta Zürichet, nagyon boldogtalan gyerekkora volt, csak haza akart jönni Angliába, és aztán vé-végre hazajutott Londonba, Sacha meg… Sacha Rupe unokatestvére… javasolta, próbáljon állást szerezni az apám klubjában, merthogy apa Rupe keresztapja… szóval, igen, így ismerkedtünk m-meg. Én i-ide-oda rohangáltam apa klubja meg a saját éttermem között, mert apa kirúgta a régi séfet…

Az, hogy Rupert az ismert színész, a különlegesen jóképű Sacha Legard unokatestvére, csak továbberősítette Strike-ban a gyanút, hogy Rupert Fleetwoodot valójában Decima pénze érdekelte, nem maga Decima. Ha kicsit is hasonlított Sachára, minden bizonnyal nyugodtan válogathatott volna fiatalabb, dekoratívabb nők között.

– Mennyi ideig tartott a kapcsolatuk Ruperttel?

– E-egy évig.

– Fleetwood tudott róla, hogy ön terhes?

– Igen, és nagyon boldog volt, annyira, de annyira örült neki! – zokogta Decima. – De voltak gondjai, és… és ő büszke ember, maga akart mindent elrendezni… de sose hagyott volna el így, hát annyira szerelmesek voltunk… és nem ér-érti senki!

– Említette, hogy a barátja kiköltözött a lakásából. Akkor nem éltek együtt?

– Nyilván azt akartuk, majd hamarosan, de voltak dolgok, amiket előbb el kellett re-rendeznie… csak meg akart védeni engem!

– Megvédeni? Mitől?

– A nyomában volt valaki, egy igen veszélyes ember!

– Kicsoda?

– Egy drogkereskedő! És apám me-meg… ráhívta a rendőrséget…

– Miért hívta rá a rendőrséget az apja?

– Mert Rupe elvitte a… de én továbbra is úgy gondolom, hogy igenis joga volt hozzá! – sipította Decima.

– Mihez volt joga?

– Egy… egy nefhez.

– Hogy mihez? – nézett fel Strike. Életében nem hallott ilyesmiről.

– Az egy nagy ezüst asztaldísz – magyarázta Decima, és az egyik kezével mintha egy nagyjából félméteres tárgyat igyekezett volna a levegőbe rajzolni. – Tizenhe-hetedik századi… hajó alakú… és e-eredetileg Rupert szüleié volt. A-apa meg Peter Fleetwood régen sokat játszottak ostáblát, pénzben is, és egy este, részegen, apa e-elnyerte ezt a nefet Petertől…

– Akkor Rupert azért gondolta, hogy az ő jogos tulajdona, mert korábban a szüleié volt?

– Ige… nem… nézze, hát közvetlenül azután, hogy apa elnyerte Petertől, Peter és Veronica meghaltak! Azt gondolná az ember, hogy majd vi-visszaadja Rupertnek, ha nem is gyerekkorában, legalább akkor, amikor olyan nagyon kell neki a pénz! De ő de-dehogy adta… a saját keresztfiának! Hát hogy hí-hívhatta r-rá a rendőröket?

Mert a srác ellopta a rohadt ezüsthajóját, gondolta Strike nem igazán együttérzőn, de hangosan nem mondta ki.

– És üldözte egy drogkereskedő is? – kérdezte inkább.

– Igen, de az meg Zac hibája volt!

– És ki az a Zac?

– Rupe lakótársa… belekeveredett mindenféle drogos ügybe, kokóval, és egy ilyen igazi, hamisítatlan gengszter üldözte, merthogy Zac nem fizette ki, amit megígért, vagy valami ilyesmi, Zac meg elmenekült, a szülei szereztek neki valami állást Kenyában, és Rupe-ra maradt, hogy kifizesse Zac lakbérét, meg a kauciót, és akkor még ez a rémes gengszter is jött, és követelte, hogy Rupe fizesse ki Zac adósságát, és fenyegette…

– Azt tudja, hogy hívták ezt a drogkereskedőt?

– Kotornak hívták, az igazi nevét nem tudom. És szó szerint azzal fenyegetőzött, hogy megöli Rupe-ot, ha nem szerzi meg neki a pénzt, merthogy azt hitte, Rupe-nak van pénze, mint Zacnek, de hát nem volt… A vagyonkezelő alapban, amit megörökölt, alig maradt már valami, épp csak ki tudta fizetni a számlákat, amiket Zac ott hagyott neki, merthogy a nagynénje meg annak a férje majdnem az egész örökségét felhasználták, hogy be-bentlakásos iskolába küldjék Zürichtől nem messze, amit utált… aztán még apám is kirúgta a Di-dinóból, és hát ezért vitte el a nefet, mert kétségbe volt esve! Én is ki akartam segíteni, de nem volt hajlandó elfogadni, merthogy tudta, úgyis azt beszélik róla, hogy csak a p-pénzért van velem!

Strike szinte biztos volt benne, hogy Decima egy csomó mindent nem mondott el. Úgy tűnt, Fleetwoodnak nem okozott gondot a sima lopás, és nem tűnt túl valószínűnek, hogy valóban visszautasította volna a barátnőjétől ajándékba vagy kölcsönként kapott pénzt. Sokkal hihetőbbnek érezte azt, hogy a fiatalember csak azért zárkózott el az elől, hogy Decima segítségével fizesse ki a drogdílert, mert fent akarta tartani a látszatot, hogy valóban szerelemből van vele, igazából pedig remélte, hogy a nő majd ragaszkodik hozzá, hogy segít. De amikor Decima belement a játékba, Fleetwood talált más módot, hogy lehúzza a vagyonos Longcaster családot.

– Rendben – lapozott új oldalra Strike a jegyzetfüzetében. – Mikor találkozott utoljára Ruperttel?

– Május 15-én, v-vasárnap – felelte tompa hangon Decima, és megint a piros határidőnapló után nyúlt. – F-főztem neki vacsorát. Tényleg n-nagyon aggasztotta, hogy a nyomában van ez a Kotor, meg hogy nincs munkája, közben meg jön a baba… de akkor érti, ugye? – nézett Strike-ra könyörgő tekintettel. – Nyilván elvitte a nefet abba a boltba, ebbe a Ramsay ezüstkereskedésbe, ők meg belementek, hogy beveszik, de n-nem tudták Rupertnek kifizetni, amíg nem találnak vevőt. Aztán meg volt üresedés a boltban, Rupe meg b-beugrott, csak hogy legalább keressen valami pénzt. Biztos úgy gondolta, ha a nefet eladják, Kotort ki tudja fizetni, és akkor már nem kell William Wrightként élnie, hanem visszajön hozzám! Csa-csakhogy Kotor nyilván megtalálta, és megölte!

Strike most először találkozott olyannal, aki arra akart bizonyságot szerezni, hogy szeretett társa halott, nem pedig arra, hogy él. Úgy gondolta, ez a legextrémebb formája egy olyan jelenségnek, amelyet nagyon is jól ismert: amikor egy nő egyszerűen nem hajlandó elfogadni, hogy a partnere nem az volt, akinek gondolta.

– És mikor hallott Rupert felől utoljára?

– Május hu-huszonkettedikén… telefonon beszéltünk. Azon a hétvégén költözött ki a lakásából, szóval n-nem is beszélgettünk sokat… hanem… hanem…

Megint úrrá lett rajta a zokogás. Strike kortyolt egyet az időközben kihűlt kávéból. Decima végül folytatta:

– Veszekedtünk. Én azt akartam, hogy Rupe cs-csak adja vissza a nefet apának, de nemet mondott, ami nem is vallott rá, általában nem volt ilyen, egyáltalán nem, csak közölte velem, hogy az az övé, és márpedig megtartja! Szóval érti… – és itt megint szinte jajongásig szaladt a hangja –, az én hibám, hogy mi történt! Az én hibám, hogy elment a Ramsay ezüstkereskedésbe! Azt hitte, nincs mellette senki, kétségbe volt esve… és aztán meg me-megölték! A telefonja süket, a mindenféle oldalain nem posztol… bementem a rendőrségre, már magamon kívül voltam az aggodalomtól, és még csak meg sem kerestek, hetekig, aztán meg közölték, hogy Rupe New Yorkban van, ami, hát, egyszerűen nevetséges, dehogy van ott, én tudom, hogy nincs!

– Miért gondolja a rendőrség, hogy New Yorkban van?

– Csak elhitték a nagynénjének! Aki á-állítja, hogy Rupe felhívta május 25-én, és azt mondta, hogy kapott ott egy állást, de hát ez nevetséges, nem is ismer senkit New Yorkban, hát mégis mit keresne ott?

– Hogy hívják Rupert nagynénjét?

– Anjelica Wallnernek. Rémes egy nő, Rupe is utálja! És hát ez a legnagyobb képtelenség, hát soha semmit nem mondana el pont Anjelicának!

– Ön is beszélt Mrs. Wallnerrel?

– Igen, de csak kiabált, hogy „Amerikában van!”, és hogy ne za-zaklassam már! Mert Rupe… hát, nem mondta el neki, hogy együtt vagyunk… és Anjelica utálja apámat, vagy ilyesmi…

– No és Rupert többi rokona? A barátai?

– Senki sem látta május 22-e után! Sacha most már fel sem veszi, ha hívom! Csak annyit mondott, hogy „ha Anjelica azt mondja, New Yorkban van, hát akkor ott van!” Senki sem veszi ezt komolyan! Rupe barátja, Albie azt mondja, szerinte Rupe azért vonult el, hogy „összeszedje a gondolatait”, de most már Albie sem veszi fel nekem a telefont! Sacha nem áll szóba velem, Valentine meg annyira gonoszul állt az egészhez végig, csak lejöttem ide, hogy nyugalomban szülessen a baba… Muszáj, hogy Lion tudja, az apukája csak azért ment el, hogy megpróbálja rendbe tenni a dolgokat, nem akart ő örökre elhagyni minket! És muszáj, hogy be tudjam bizonyítani! És akkor rendesen el tudom majd te-temetni Rupe-ot… és akkor legalább lesz… lesz sí-sírja, amihez ki tudunk menni. Nem bírom ezt így tovább… muszáj, hogy bebizonyítsa nekem, hogy Rupe volt az a páncélteremben! – nyögte Decima Mullins. A szeme vörös volt és dagadt, mint egy kismalacnak, tolvajló barátja gyermeke meg ott rejtőzött a koszos poncsó alatt.

3

Túl hamar jelentesz veszteséget.

Matthew Arnold:
Meropé: egy tragédia

Robin Ellacott hazudott a nyomozótársának: nem is fájt a torka, és nem is volt lázas. Valójában kórházban feküdt, a karjában morfiuminfúzióval, és eltökélte, hogy a lehető legkevesebb embernek szabad megtudnia, miért is van ott.

Előző délután Robin épp egy megfigyelt személyt követett a Victoria pályaudvar nagy várótermén át, amikor hirtelen mintha vörösen izzó kést döftek volna az oldalába lent, a jobb oldalán. Összecsuklott a térde, és elhányta magát. Két középkorú nő sietett a segítségére, és míg egymás közt perforált vakbelekről sutyorogtak kétségbeesetten, sikerült hamar hívniuk valakit a pályaudvar személyzetéből. Robint meglepően hamar kigurították egy hordágyon a várakozó mentőhöz. Homályosan emlékezett is a mentősök arcára, újabb égető fájdalomszúrásokra, majd a hordágy ugrálására, ahogy betolták a kórházba, a jéghideg ultrahangkészülékre a hasán, a maszkban fölé hajoló aneszteziológus arcára. A következő emlékképe akkorról származott, amikor felébredt, és közölték vele, hogy méhen kívüli terhessége volt, és szétszakadt az egyik petevezetéke.

Amint el tudta érni a mobilját, Robin rögtön hívta is a barátját, Ryan Murphy rendőrnyomozót, de ő a város másik végén volt éppen, és semmi esélyét nem látta, hogy odaérjen még az esti látogatási idő vége előtt. Robin szó szerint könyörgött a halálra rémült Murphynek, hogy hívja fel Strike-ot a lázas-torokfájós történettel, hogy ő is értesüljön róla, Robin nem fogja tudni levinni kocsival Kentbe. Azt is a barátja lelkére kötötte, hogy a szüleinek semmi szín alatt sem szabad tudniuk a történtekről. Más sem hiányzott most még Robinnak, mint hogy ott sertepertéljen körülötte az anyja, és Robin munkáját okolja, márpedig bármilyen igazságtalanul is, de Linda egészen biztosan ezt tette volna.

A hirtelen kórházi kezelés – meg annak az oka – olyan sokként érte Robint, hogy huszonnégy órával később még mindig úgy érezte, mintha valami tér-idő kapun esett volna át egy egészen más valóságba. Éjjel alig aludt, mert a mellette lévő ágyban egy öregasszony végig halkan nyöszörgött. Reggel átgurították egy frissen megüresedett egyágyas szobába, és ezért hálás is volt, bár nem igazán tudta, mivel is érdemelte ki – talán csak az lehetett, hogy az egyik idősebb nővér mintha megszánta volna, merthogy nem jött be hozzá senki látogatni.

Bár a kialvatlanság meg a morfium keverékétől tiszta kába volt, a délelőtt során Robin rengeteg időt töltött azzal, hogy fejben visszament, és végiggondolta, az orvostól megtudott valószínű fogantatási időpontból kiindulva mikor is történhetett a hiba a fogamzásgátlásban. Most már úgy gondolta, rájött, mikor is követhették el a hibát, és rettegett tőle, hogy amikor délután majd bejön Murphy, beszélnie kell vele róla. Leginkább elsöprő önvádat érzett, hogy nem figyelt oda jobban a saját testére, mert most úgy látta, ő maga okozta ezt a katasztrófát.

Épp az ablakon kinézve a seregélyek összehangoltan repülő raját figyelte az ólomszínű ég hátterén, amikor megcsörrent a telefonja. Megnézte, és látta, hogy az anyja hívja. Nem érzett magában semmi erőt ehhez a beszélgetéshez, így hagyta, hadd csörögjön. Linda pont abban a pillanatban tette le, amikor nyílt a szoba ajtaja. Robin odapillantva az orvosa, dr. Butler széles, szívélyes arcát látta meg.

– Jó napot! – köszönt mosolyogva az orvos.

– Jó napot – viszonozta Robin is.

– Hogy vagyunk, hogy vagyunk? – érdeklődött dr. Butler. Felvette az ágy végére akasztott lázlapot, és lepillantott rá.

– Jól – felelte Robin, az orvos meg odahúzott egy széket, és leült.

– Fájdalom?

– Nincsen – rázta a fejét Robin.

– Remek. Nos… tisztában volt vele, hogy terhes?

– Nem – válaszolt Robin. És mert nem akart idiótának látszani, hozzátette: – Egy időre muszáj volt abbahagynom a fogamzásgátló tablettát, úgyhogy újabban óvszert használtunk. Gondolom, valamelyik elszakadhatott, csak nem vettük észre.

– Akkor sokként érte? – érdeklődött tovább dr. Butler.

– Igen, nagyon is – bólintott Robin. Meglehetősen enyhe megfogalmazás.

– Nos, ahogy tegnap is elmondtam, nem volt más választásunk, mint hogy eltávolítsuk az elszakadt petevezetéket. Nagy szerencse, hogy ilyen gyorsan behozták, mert életveszélyes is lehetett volna, de attól félek, van itt valami, amiről talán nem is tud – folytatta az orvos, és már nem mosolygott.

– Micsoda? – nézett rá Robin.

– Jelentős hegesedést tapasztaltunk az eltávolított petevezetéken. Gyorsan ránéztünk a másikra is, és ott is pont ugyanez a helyzet.

– Ó. – Robin csak ennyit tudott mondani.

– Diagnosztizáltak önnél valaha kismedencei gyulladásos betegséget?

– Nem – jelentette ki Robin.

– Tudomása szerint volt valaha chlamydiája?

A morfium tompította kissé a hirtelen beléhasító rémületet, de Robin azért nagyon is megérezte.

– Igen, tizenkilenc éves koromban, de kaptam rá antibiotikumot.

– Értem – bólogatott lassan dr. Butler. – Nos, úgy néz ki, az antibiotikum nem hatott. Előfordul ilyen. Voltak tünetei utána is?

– Nem igazán – felelte. Pedig igenis érzett fájdalmat, még hónapokig, azután, hogy annak idején megerőszakolták, amivel vége szakadt az egyetemi tanulmányainak. De magában elintézte azzal, hogy biztosan pszichoszomatikus. Akkoriban egyszerűen képtelen volt elviselni a gondolatot, hogy újabb nőgyógyászati vizsgálatnak vesse alá magát. – Nem, én azt hittem, elmúlt.

– Nos, a tünetek sokfélék, könnyen elsiklik fölöttük az ember. Nem emlékszik, legközelebb mikor kapott antibiotikumot?

– Azt hiszem… talán egy évvel később? – próbált visszaemlékezni Robin. – Streptococcusos torokgyulladásom volt. Akkor is kaptam antibiotikumot.

– Igen, nos, valószínűleg az az adag volt, ami elbánt vele, merthogy most nem mutatható ki fertőzés. De sajnos meglehetősen nagy kárt okozott. Attól félek, igen valószínű, hogy ön sosem fog természetes úton teherbe esni.

Robin csak bámult rá. Az orvos talán azt hitte, nem értette, amit mondott, mert folytatta a magyarázatot:

– Az embrió nem fért át a hegesedett helyen, tudja, és ezért tapadt meg a petevezetékben, amelyet aztán felszakított. És mint mondtam, a másik oldali petevezetéke is pont ilyen állapotban van.

– Értem – nyögte ki Robin.

– Hány éves? – pillantott le megint a lázlapjára a doktor.

– Harminckettő – felelte Robin.

– Nos, a petefészkeinek semmi baja. De azért, ha tervez gyereket, az ön helyében én minél hamarabb lefagyasztatnám a petesejtjeit. A mesterséges megtermékenyítés lehet a legjobb esélye.

– Értem – bólintott Robin.

– És mostantól nagyon figyeljenek a védekezésre. Fennáll a veszélye, hogy ugyanez történik a másik petevezetékével is, ha véletlenül ismét teherbe esik.

– Vigyázni fogok – ígérte Robin.

– Remek.

Dr. Butler felállt, és visszaakasztotta a lázlapot az ágy végére.

– Bent tartjuk még egy éjszakára, de ha tovább javul, szerintem holnap már hazamehet.

– Remek – mondta Robin. – Köszönöm.

Azzal az orvos távozott.

Robin megint az ablak felé fordult, de a seregélyek már eltűntek, üres volt az ónszínű ég. Üres volt a feje is. Nem tudta volna megmondani, mit érez. Csak valami tompaság gomolygott benne.

Persze hogy újra el kellett volna kezdenie fogamzásgátlót szedni, miután négy hónapra kényszerűen abbahagyta, hogy beépülhessen egy szektába, ahol tilos volt mindenféle fogamzásgátló. Az Egyetemes Humanitárius Egyháznál töltött időszakának következményei ott voltak a lapokban és tévéhíradókban. A nyomozók megtalálták az összes jelöletlen sírba temetett holttestet a szekta indulásának helyén, a mezőn. A szekta alapítói, a Wace házaspár, börtönben ültek az EHE igazgatóságának magasabb rangú tisztviselőivel együtt, és a hatóságok mindent megtettek, hogy megtalálják az összes áruba bocsátott újszülöttet. A szekta híresebb követői igyekeztek eltávolodni, változó sikerrel. Egy híres regényíró még mindig bujkált, egy fiatal színésznőt pedig kitettek az új filmjéből, miután kiderült, hogy ő is a szektavezér „szellemi asszonyai” közé tartozott.

Hogy a szekta lebuktatásában mekkora szerepet játszott a Strike és Ellacott Nyomozóiroda, azt a rendőrség és maguk Strike-ék is igyekeztek minimálisnak feltüntetni. Robin teljes, részletes vallomást tett a rendőrségen mindarról, amit a Chapman Farmon tapasztalt, és legnagyobb megkönnyebbülésére közölték vele, hogy a bíróságon nem kell majd tanúskodnia. És most, hogy az EHE hamis természetfeletti eseményekre, kényszermunkára és agymosásra épülő rezsimjét nyilvánosan leleplezte valaki, százával bukkantak fel a volt tagok, hogy ők is tanúskodhassanak. Pénze és hatalma révén az EHE évtizedekig elhallgattatott minden kritikát, most meg néhány naponta újabb áldozatokkal készült tévés vagy online interjú. Alig két hónappal a Chapman Farmon tartott nagy razzia után megjelent az első memoár egy exszektás tollából, és rögtön az eladási listák élére is ugrott.

Ez mind igen nagy megelégedéssel kellett volna eltöltse Robint, aki valóban mélységesen megkönnyebbült, hogy erre az úgynevezett „egyházra” sikerült halálos csapást mérni, ám a hírek végtelen sorát sokkal traumatizálóbbnak élte meg, mint azt gondolta. Inkább szeretett volna nem is emlékezni az „elvonulószobákra”, ahol a szekta tagjai úgy mutatták meg „szellemi tisztaságukat”, hogy védekezés nélkül kellett szexelniük bárkivel, aki azt akarta. Legszívesebben kivetette volna az emlékei közül az ötszögű templomot is, ahol majdnem vízbe fojtották. És örömmel vette volna, ha sosem lát többé képeket a sötét erdőről, de a lapokban állandóan újra és újra megjelentek ilyenek.

És persze lehetetlen is lett volna teljesen eltüntetni minden nyomát, hogy a nyomozóiroda részt vett a szekta lebuktatásában. A Chapman Farmon történtek szaftos részletei ugyan hónapokra lefoglalták az újságírókat, és a nyomozáshoz legközelebb állókon kívül senki sem tudta, pontosan min is ment keresztül Robin, azért a nyomozóirodát is hívták egyes újságírók, és Robin meg az iroda neve is említésre került egy-két cikkben. Valamelyik pletykalap egy vállalkozó kedvű, fiatal riportere folyton nyaggatta Robint, hogy nyilatkozzon, amikor a lány a Denmark Streetre érkezett, vagy távozott onnan, míg a nyomozóiroda egyik külsőse, Midge szó szerint el nem kergette.

– Kúrvára hagyjad már békén, mert kúrvára nem fog semmit se mondani, te kis pöcs! – tanácsolta a fiatalembernek.

Robin mindezek közepette végig dolgozott, és eltökélte, hogy senkinek sem vallja be, mennyire védtelennek érzi magát mindettől. Ő maga döntött úgy, hogy csak egy hét szünetet tart, hogy helyrerázódjon a hónapokig tartó, folyamatosan őrületes stresszel járó munka után, de nem akart még további hormonokat is beszedni, mert ő maga is belátta, hogy a lelkiállapota igen-igen ingatag. Így aztán egyelőre hagyta a fogamzásgátló tablettákat az öltözőasztal fiókjában, bár utánanézett az óvszerek hatékonyságának, mielőtt erre a módszerre bízta volna magát (mert azért mindent nem bízhat a véletlenre). Az esetek 98%-ában hatásos, ha helyesen használják.

Ha helyesen használják.

Megint megcsörrent a telefonja. Kinyújtotta érte a kezét, fogta a telefont, és meglátta rajta Strike számát. Az ajtón lévő kis üvegpanel felé pillantott, nem jön-e épp egy másik orvos; és mert örömmel beszélt volna valami másról, mint a petevezetékei, úgy döntött, megkockáztatja, és felvette a telefont.

4

Elégséges ok lehet arra, hogy bárkit kizárjanak a Szabadkőművesek közösségéből, ha az illető nem önzetlen s nagylelkű, tetteiben, másokról alkotott véleményében, s viselkedésükről való elgondolásaiban.

Albert Pike:
Az ősi és elfogadott skót rítusú
szabadkőművesség kézikönyve

– Hahó! – köszönt Strike. – Hogy van a torkod? Tudsz beszélni? Mert ha nem, majd megírom később e-mailben!

– Tudok beszélni – felelte Robin. Kicsit rekedt volt a hangja, mert elég meleg volt a kórházi szobájában, és ez jól jött most a fedősztori fenntartásához. – Nagyon sajnálom, hogy nem tudtalak elvinni. Hol vagy?

– Egy Róka nevű kocsma előtt, a kocsiban – mondta Strike, miközben a szélvédőre placcsanó esőcseppeket nézte. – Épp most jöttem el Decima Mullinstól.

– És milyen volt?

– Erre nem tudok egy szóval válaszolni – jelentette ki Strike. – És a te véleményedre vagyok kíváncsi.

Gyorsan elmesélte az iménti találkozóját, és felvázolta Decima elméletét, hogy az ő barátja lehetett a holttest, amit Holbornban, egy ezüstkereskedő páncéltermében találtak.

– Úristen! – sóhajtott fel Robin, amikor Strike a végére ért. – Szegény nő! Akkor azt akarja, hogy találjuk meg neki Rupert Fleetwoodot?

– Nem, nem – hangzott Strike válasza.

– Hogyhogy?

– Nagyon egyértelműen tudomásomra juttatta, hogy nem akarja élve előkeríteni. Akárhányszor csak utalni próbáltam rá, hogy a pasas talán csak lelépett, merthogy akkora bajba keverte magát, ez a nő mindig újra kiborult. Amolyan igazi Gateshead-módra. Vagy azonosítani a holttestet, vagy semmi.

– Mesélj erről az ezüstkereskedéses gyilkosságról! – kérte Robin. Júniusban a szektába beépülve dolgozott, nem tudott híreket olvasni, így most hallott erről először.

– Egy pasast, aki azt mondta, a neve William Wright, felvettek eladónak a Ramsey ezüstkereskedésbe, és munkába is állt, majd két hét múlva megtalálták a holttestét a bolt páncéltermében. A rendőrség elmélete szerint néhány bűntársával együtt visszament éjjel kirámolni a boltot, de összekülönböztek, és közben meghalt. Emlékszem is, hogy amikor olvastam ezt, azt gondoltam, valami nincs ezzel rendben…

– Mi nincs vele rendben? – kérdezte Robin.

– Hát, egy betöréses rablásban a gyorsaság általában nagy szerepet játszik, nem? Ha elég ügyesek, hogy a páncélterembe bejussanak, azt gondolná az ember, van annyi eszük is, hogy ne verekedjenek össze pakolás közben, csak hát egy csomó értékes ezüsttárgy valóban eltűnt akkor éjjel, szóval nehezen tudom elképzelni, mi más magyarázat lehet, mint a betörés, aztán meg véletlen halálos összekülönbözés. Mielőtt azonosították volna a holttestet, jó sokat írtak a sztoriról a lapok, mert a hullát alaposan megcsonkították, a rendőrség, asszem, úgy gondolta, azért, hogy ne lehessen azonosítani; meg hát a boltban szabadkőműves-dolgokat árulnak, és különben is ott van az Angol Főpáholy vagy mi épülete mellett…

– Összeesküvés-elméletek?

– Voltak dögivel, de amint a lapok megtudták, hogy nem valami rituális szabadkőműves-gyilkosság volt, már nem érdekelte őket annyira.

– És a halott biztosan ez a tolvaj volt?

– Hát… – kezdte kelletlenül Strike –, Mullins azt állítja, nem minden kétségen felül azonosították a holttestet, és egyébként talán lehetséges, hogy nem is téved, mert épp most néztem utána, és minden cikkben, ahol egyenes idézet van a nyomozást vezető pasastól, azt írják, „99%-ban biztosak” benne, hogy Jason Knowles volt az, csak aztán mégis kérik a lakosságot, hogy aki több információval tud szolgálni, az jelentkezzen. Rákerestem a későbbiekre, és azóta sem mondtak semmi véglegesebbet, semmi „most már a DNS-vizsgálat eredménye is megerősítette”, vagy „immár minden kétségen felül bebizonyosodott”… és sem a gyilkost nem kapták el, sem az ezüstöt nem találták meg. De ez a nyugdíjas rendőrkapitány, Sir Daniel Gayle, akit Decima állítólag ismer, valóban létezik.

– De mindebből még semmi sem jelenti azt, hogy valóban Fleetwood volt a hulla a páncélteremben. Decima igyekezett egy történetet keríteni aköré, hogy Fleetwoodnak volt egy régi ezüsttárgya, amit el akart adni, de ahhoz, hogy ez helyes lehessen, az kéne, hogy a drogkereskedő, aki üldözte Fleetwoodot, hogy fizesse ki a lakótársa adósságát, megtalálja ebben a boltban, ahol Wright néven dolgozik, néhány társával be is jusson oda éjszaka, kinyissa a páncéltermet, meggyilkolja Fleetwoodot, aki valahogy épp ott van hajnali egykor, aztán szétvagdalják a holttestet, fogják a rakás ezüstöt, majd újraaktiválják a páncélterem riasztóját, távozzanak a boltból, és zárjanak is be maguk mögött, ráadásul semmi nyoma se maradjon, hogy ott jártak, aztán lelépjenek a jókora zsáknyi szabadkőműves gyertyatartóval, vagy mivel, ami eltűnt. És szerintem te is úgy gondolod, hogy ha képes lenne minderre, akkor ennek a pasasnak nem is kellett volna az a pénz vissza, hisz akkor egy kibaszott dzsinn lenne!

Robin felnevetett, de rögtön bele is fojtotta az éles fájdalom a műtét helyénél. Kicsit fel is szisszent.

– Jól vagy? – kérdezte Strike.

– Persze, csak a torkom…

– Én egyébként azt gondolom, a svájci nénike intézett egyet s mást, hogy elcsalja a pedó barátnője mellől, szóval Fleetwood tényleg ott van, ahol mondja: New Yorkban.

– Hogy érted, hogy „pedó”?

– Decima harmincnyolc éves. Most kerestem rá.

– Épp elég férfi után nyomoztunk már, akik húsz évvel fiatalabb nőket vettek el, nem? – felelte Robin némileg hűvösen.

Strike-nak túl későn jutott eszébe, hogy nem szerette volna azt sugallni Robinnak, hogy bármi módon helytelen, ha életkorkülönbség van romantikus partnerek között.

– Én csak… szóval Decima nem épp olyan harmincnyolc éves nő, akiről el tudnám képzelni, hogy bomlanak utána az átlag huszonhat éves fiúk.

– Hát, ha tényleg New Yorkban van, azt nem hiszem, hogy túl nehéz bizonyítani.

– Csak hát Decima nem akarja, hogy azt bizonyítsuk. Szó szerint jobban szeretné azt hinni, hogy halott, mint azt, hogy elhagyta. A babát Lionnak nevezte el! – tette hozzá még, bár semmi kapcsolat nem volt a két gondolat között.

– Mint Aslan? – kérdezte elmosolyodva Robin. Pontosan tudta, mennyire nevetségesnek gondolhatja Strike a Lion nevet.

– Aha.

– Egy csomó arisztokrata ad fura neveket a gyerekeinek – jegyezte meg Robin.

– Meg egy csomó bolond is – kontrázott rá Strike. – Akárhogy is, azért hívtalak most, mert kíváncsi vagyok a véleményedre. Szerintem nem etikus dolog elfogadni tőle a megbízatást és a pénzt.

– Nem… de úgy tűnik, akkor csak megy, és felfogad valaki mást.

– Hát persze – értett egyet Strike. – És ez olyan ügy, amiben el lehet szedni az ügyfél minden pénzét, ha az ember elég gátlástalan.

Rövid szünet következett. Robin a kórházi szoba mennyezetét bámulta csendben, Strike meg azt, ahogy a kifújt párafelhője szétterül az esőtől nedves szélvédő belső oldalán.

– Én azt gondolom… – szólalt meg végül Strike –, hogy megkérdezek néhány rendőrségi kapcsolatot, mégis mennyire biztosak benne, hogy Knowles volt az a holttest. Ha a legutóbbi hírek óta már százszázalékos az azonosítás, ingyen megmondom Decimának, hogy nem Fleetwood volt, és akkor hátha szembe tud majd nézni a valósággal.

– És ha még mindig csak kilencvenkilenc százalék? – kérdezte Robin, és a telefonon az órára nézett: gyorsan közeledett a látogatási idő.

– Nos – felelte Strike, mert közben egy Google-kereséssel megerősítette, hogy Decima valóban az, akinek mondja magát –, akkor azt mondanám, nyomozhatunk, csak hogy a tévképzeteitől megszabadítsuk, mert mi legalább nem vágjuk át. De hogy teljes legyen a képed, el kell mondanom, hogy Decima meg Fleetwood is ismer olyanokat, akikről reméltem, soha az életben nem kell velük beszélnem többet.

– Kiket?

– Valentine Longcastert és Sacha Legard-t.

– Sacha Legard-t? A színészt? – hitetlenkedett Robin. – De te honnan…? Ó!

A morfium kissé lelassította a gondolatait, de már megértette.

– Igen – erősítette meg Strike. – Sacha Rupert Fleetwood unokatestvére, Valentine meg Decima öccse, és ő volt Charlotte egyik legjobb barátja.

Strike-nak és Robinnak is azonnal eszébe jutott a legutóbbi alkalom, amikor Strike néhai exmenyasszonya szóba került közöttük: már több mint egy hónappal azelőtt, amikor is Strike elmondta Robinnak, Charlotte biztos volt benne, hogy ő, Strike, szerelmes a nyomozótársába. Robin a morfium dacára is várakozás és pánik fura keverékét érezte most. Strike már folytatta volna, de Robin hirtelen megelőzte:

– Strike, nagyon sajnálom, de most le kell tennem!

Választ sem várva letette a telefont.

5

De barátom, a házunk összeomlott, s nem építi senki fel…

A. E. Housman:
Az utolsó versek, XVIII

Robin már látta is a látogatókat a folyosón az ajtó üvegtábláján keresztül, és tessék, itt is volt a magas, jóképű barátja, valami szörnyen szorongó arckifejezéssel, kezében meg egy csokor vörös rózsával, néhány magazinnal, és egy nagy doboz tejcsokibonbonnal.

– Jézusom, Robin! – motyogta Murphy, ahogy meglátta az infúziót meg a kórházi köpenyt.

– Semmi baj – nyugtatta Robin. – Jól vagyok!

Murphy letette az ajándékokat, majd nagyon óvatosan lehajolt megölelni Robint.

– Jól vagyok! – ismételte Robin, bár már az is némi fájdalommal járt, ha felemelte a karját az ölelést viszonozni.

Murphy odahúzott egy széket az ágya mellé.

– Mit mondott az orvos?

Robin nagy riadalmára most mintha kemény gombóc képződött volna a torkában. Nem is sírt, amióta behozták a kórházba, és nem akart most sem, de ha most ki kell mondania hangosan mindazt, amit az orvostól hallott az imént, attól valóságossá válik, ami történt, és már nem valami különös közjáték lesz, amelyről félig meg is győzheti magát, hogy csak rossz álom volt.

Sikerült összefoglalnia Murphynek a lényeget úgy, hogy nem sírta el magát. Utálta, milyen mocskosnak, szégyenletesnek érezte magát attól, hogy a petevezetékeit a tudta nélkül majdnem tönkretévő fertőzésről kellett beszélnie. Mire végzett, már Murphy is a kezébe temette az arcát.

– Bassza meg… – nyögte. – Hát biztos… biztos elszakadt egy óvszer valamikor…

– Igen – bólintott Robin. – Vagy lejött. Vagy valami.

Murphy felnézett rá.

– Szerinted aznap este történt, amikor veszekedtünk?

– Biztos, hogy az az este volt – jelentette ki Robin, összeszoruló torokkal. – A dátumokból kiindulva… az az egyetlen este, amikor egyáltalán történhetett ilyen.

– Még mindig azt hiszed, hogy részeg voltam? – kérdezte halkan Murphy.

– Nem, dehogy hiszem! – vágta rá sietve Robin. – Tudom, hogy véletlen volt.

Murphy a kérdéses este későn ért oda Robinhoz, feszült volt, gorombán viselkedett. A munkahelyén éppen egy rémes ügy foglalta le, azóta is ezen dolgozott. Egy hatéves kisfiú meghalt, a kilencéves testvére megvakult, amikor kereszttűzbe keveredtek Kelet-Londonban: a rendőrség azt gyanította, bandaleszámolás lehetett. De azóta sem sikerült újabb nyomokon elindulni, a sajtó meg igen kritikusan számolt be a nyomozás alakulásáról.

Murphy nem is annyira durva volt ezen az estén, amikor szeretkeztek, mint inkább ügyetlen. Amikor kihúzta, Robin meg is kérdezte, sértetlen-e az óvszer, mert érzett némi kétséget, és a férfi úgy vágta rá a „ja, semmi baja… várj, megnézem… igen, oké”-t, hogy határozottan összemosódtak a szavai. Robin tapogatózva érdeklődött, nem ivott-e, mire az exalkoholista Murphy úgy kijött a sodrából, ahogy Robin még sosem látta. Ha esetleg nem artikulál kristálytisztán, kiabálta, miközben futtában magára kapkodta a ruháit, hát az azért van, mert kurvára ki van merülve! Mégis mire célozgat, hogy azt kérdezi, nem piál-e megint, hát nem lehet fáradt talán az ember? Azzal elment.

Negyvenöt perccel később nagy bűnbánatosan visszajött, és töredelmesen bocsánatot kért. Robin kérdése, mondta, a volt feleségére emlékeztette, aki, úgy tűnt, nem tudta elhinni, hogy képes józanul élni, hiába volt már akkor is tiszta. A magyarázat teljesen hihetőnek hangzott, Murphynek nem volt alkoholszaga sem, és Robin el is szégyellte magát. A barátja mindig megértő volt, támogatta a beépülős munka vége után, pedig az fizikailag is kimerítette, érzelmileg is meggyötörte Robint; és a lány rémes bűntudatot érzett, hogy nem volt képes hasonlóan megértően viselkedni a férfival, amikor neki vannak gondjai a munkahelyén.

Robinnak most volt huszonnégy órája egyedül a kórházban, hogy átgondolja: el kellett volna mennie esemény utáni tablettát venni az után az este után, de hát egyértelműnek tűnt neki, hogy az óvszerrel kapcsolatos kétségei pont ugyanúgy alaptalanok voltak, mint a gyanúja, hogy Murphy esetleg ivott. Egyébként is korán fel kellett kelnie egy megfigyelési munka miatt. Hála istennek, az anyjának nem kell megtudnia, hogy egy nyomozást fontosabbnak ítélt az egészségénél… hála istennek, soha senkinek nem kell megtudnia…

– Én azt hittem, nem szakadt el – motyogta Murphy. – Esküszöm, azt hittem!

– Tudom – nyúlt a keze után Robin. – Ez mindkettőnk hibája volt. Kellett volna vennem esemény utáni tablettát, butaság volt, hogy nem vettem. De most majd elkezdek megint fogamzásgátlót szedni, mert mint… mint mondtam, az orvos szerint nagy az esélye, hogy…

De megtört a hangja. Murphy már mozdult is, hogy megint megölelje, de Robin most nem hagyta.

– Bocs… csak fáj kicsit…

Murphy adott néhány papír zsebkendőt, aztán megint megfogta a kezét.

– És köszi a virágot, nagyon szép! – mondta Robin, miután kifújta az orrát.

– Mikor engednek ki?

– Holnap – felelte Robin.

– Azta, ilyen hamar?

– Miért, hosszabb időre is megszabadulnál tőlem? – erőltetett mosolyt az arcára Robin.

– Nem, de holnap én elvileg… de utánanézhetek, tudok-e szabadnapot ki…

– Ryan, semmi baj, majd taxival hazamegyek. Laparoszkópiás műtét volt, nem nagy ügy. És még minimális cuccom sincs, amit emelgetni kéne.

– Na de otthon majd kell segítség… hadd hívjam fel a szüleidet…

– Nem! – jelentette ki határozottan Robin. – Nem bírnám ki, ha megint lerohannának ide, és körbeugrálnának. Nem bírom, Ryan, ígérd meg, hogy nem szólsz nekik!

– Hát jó – ment bele a férfi kelletlenül. – De továbbra is azt hiszem…

– Rendelek majd kaját, fekszem a kanapén, és tévét nézek – mondta Robin. – Ehhez nincs szükségem senki másra. Rajtad kívül, nyilván – tette hozzá.

6

Természetes és helyénvaló gyászolni azok elvesztését, akiket szeretünk. De nemcsak egy barát és jótevő halálát siratjuk, hanem az Igaz Szó elvesztését is, melytől halála által megfosztattunk, s melyet onnantól addig kell kutatnunk, míg újra rá nem bukkanunk.

Albert Pike:
Az ősi és elfogadott skót rítusú
szabadkőművesség kézikönyve

Vasárnap lévén teli volt nézelődő-vásárolgató emberekkel a Denmark Street, amikor Strike délután visszaért. Ahogy elsántikált az ismerős gitár- és lemezboltok előtt, még fáradtabban, fájósabb lábbal és rosszabb kedvűen, mint reggel érezte magát, az egyik nyitott ajtóból meghallotta a ’House of the Rising Sun’ akkordjait. Akármilyen rosszkedvében is volt, erre felvidult kicsit: pont annak a boltnak a tulajdonosa egyszer elárulta neki, hogy száz fonttal drágábban ad el bármilyen gitárt annak, aki ezt a számot el meri játszani a boltjában.

Nagy nehezen felkapaszkodott a vaslépcsőn, bement az elhagyatott munkahelyére, csinált magának egy jó sötétbarna teát, majd bevitt magával egy halom dossziét a belső irodába, mert szerette volna behozni azt a papírmunkát, amit az elmúlt tíz napban, Cornwallban elmulasztott. De mielőtt nekiállt volna, megint kutakodni kezdett a Google-ön, és lassan görgetett lefelé a keresési eredmények között. Megállt egy képnél Decimáról a Vidám Répa weboldalán: fehér séfkötényt és -sapkát viselt rajta. Ezen sokkal fiatalabbnak és egészen csinosnak tűnt, a haját csillogó kontyba húzta össze, a mosolygástól gödröcskék jelentek meg az arcán.

Valami mazochista indíttatásból utána rákeresett Valentine Longcasterre is, mire milliónyi kép jött fel Charlotte-ról és Valentine-ról, ahogy klubokból tántorognak ki, díszebédeken és díszbemutatókon vesznek részt. Charlotte sötét szépség volt rajtuk, Valentine piperkőc módra kiöltözött, és mindketten vagy szélesen mosolyogtak, vagy épp jókedvűen kacagtak.

Charlotte és Valentine nem csak barátok voltak. Igen szórakoztatónak találták, hogy gyerekkorukban mostohatestvérek lettek. Charlotte anyja, Tara, két keserű, botrányos évig Valentine apjának, Dinónak volt a felesége, bár a pár gyerekei sosem éltek egy helyen, mert Valentine-t (és minden bizonnyal Decimát is) az anyja elvitte magával Los Angelesbe, ahol egy filmzeneszerzővel vigasztalódott.

Abban a korszakban, amikor Strike ismerte, Tara részegen gyakran szapulta hosszasan „azt a kibaszott szemétláda Longcastert”. Strike-nak az is sokszor megfordult a fejében, hogy felnőttként Charlotte legalább részben azért került ilyen közeli barátságba Valentine-nal, hogy így is dacoljon az anyjával, akit utált, bár az is tagadhatatlan, hogy Charlotte és Valentine sok mindenben tényleg hasonlítottak egymásra: mindkettejüknek csípős humora volt, szerették a kokaint, kimeríthetetlenül keresték a szórakozást és a nagy, drámai jeleneteket, és lenéztek mindent, ami „illendő” és „unalmas”.

Noha az ilyen képek nézegetése a legkevésbé sem vidította fel, Strike mégis görgetett tovább, és megállt egy olyannál, amelyen Charlotte mellett nemcsak Valentine állt ott, hanem a lány féltestvére, a színész Sacha Legard is. Meglehetősen hasonlítottak is egymásra, csak a fiúnak élénkkék volt a szeme, míg Charlotte-nak zöld, barna foltocskákkal. Legard Tara harmadik és egyben leghosszabb házasságából származott, az apja egy lord volt, aki még tekintélyes vidéki kúriával is rendelkezett, a Heberley House-szal. Strike nem emlékezett olyanra, hogy Sacha valaha említett volna Svájcban élő, fiatalabb unokatestvért, bár ez sem nagy meglepetés. Abban az időszakban, amikor Strike ismerte, Sacha leggyakrabban csak saját magáról beszélt.

Strike most rákeresett Rupert Fleetwoodra, és hamarosan talált is egy Instagram-profilt, amelyen május óta nem volt frissítés.

Rupert oldalán csak néhány szelfi volt, és ezekből kiderült, hogy korántsem Sacha egy fiatalabb változata, ahogy Strike gondolta. Átlagos kinézetű fiatalember volt, az arca soha nem kerülhetett volna egy magazin címlapjára. Sápadt bőre volt, szőke haja, a válla széles, a nyaka meg rövid, és az arca olyan kerek, hogy Strike-nak egy edámi sajt jutott róla eszébe a viaszkéreg nélkül.

Az egyik szelfin Rupert és Decima álltak egy be nem azonosítható parkban, mindketten jól beburkolózva – hűvös tavaszi napnak nézett ki, előző év március 8-án készült a kép. A pár egyik tagja se nagyon gondolta át, hogy is nézne ki a lehető legjobban a fényképen. Decima hajába belekapott a szél, egy sötét hajtincs a szemébe hullott. Az arcát kicsípte a hideg, de sem stresszes bőrpír nem látszott rajta, sem táskák a szeme alatt. Rupert orra teljesen kivörösödött, és a rövid nyakához sem illett túl jól a garbó. De azt el kellett ismerni, hogy ezen a képen nem tűnt olyan nagyon nagynak a köztük lévő korkülönbség. Rupert olaszul írt a kép alá: Buon Compleanno a me (boldog szülinapot nekem) és anime gemelle (lelki társak). De ezen az egy olasz poszton kívül nem bukkant fel több nyelv Rupert Instragramján, és a svájci gyerekkorára sem utalt semmi. A legtöbb poszt Londonban készült kép volt. Alattuk sem tűntek fel svájci nevek, ami valóban azt sugallta, nem volt jó gyerekkora a kontinensen, és megszakított arrafelé minden kapcsolatot.

Elszórva akadtak régi családi képek is, az egyiken Rupert szerepelt a szüleivel, a haláluk évfordulóján tette ki. A kis Rupert vidáman üldögélt a ragyogó Veronica ölében, akinek vékony szemöldöke és tépett bubifrizurája elárulták, hogy a ’90-es években szülhetett. A férjének, Peternek keskeny, csinos arca volt, kedvesnek tűnt, és valami halványan bohém hangulatot árasztott.

Még visszább menve Strike talált egy másik családi képet is, aminél meg is állt. Ezen a képen a tizenkét-tizenhárom év körüli, duci Rupert Ned bácsikájával, Charlotte második mostohaapjával állt a hatalmas, oszlopsoros Heberley House előtt. Ned Legard-nak is pont olyan átható kék szeme volt, mint a híres színész fiának.

Strike most még határozottabban úgy érezte, nem akarja ő Decima ügyét. Bezárta az Instagram-profilt, és a következő néhány órában átnézte a nyomozóiroda futó ügyeiben történt újabb fejleményeket.

Még akkor is a dossziékat tanulmányozta, amikor kopogást hallott a külső üvegajtón. Az orra alatt káromkodva feltápászkodott: valaki biztos rossz helyre kopog, gondolta.

– Hahó! – köszönt Kim Cochran, a nyomozóiroda legújabb külsőse, amikor Strike ajtót nyitott. – Reméltem, hogy már visszaért!

Kim egy évvel azelőtt jött el a Londoni Rendőrségtől, és egy rivális nyomozóirodánál dolgozott, míg az be nem zárt. Szemtelenül csinos nő volt, mindig ápolt, rövid, barna hajával és éber, barna szemével valami kisebb madárra emlékeztette Strike-ot.

– Vannak híreim Plugról!

– Á, remek – nyugtázta Strike, és eltűnődött, Kim vajon miért nem írta meg üzenetben, és minek jött ide személyesen ehhez. – Jöjjön be!

A „Plug” becenév onnan származott, hogy viselője nagyon hasonlított erre a figurára a Bash Street-i kölykök című képregényből. Mindenki egyetértett, hogy nála rondább ember után még sosem nyomoztak: óriási fülei voltak, a felső fogsora határozottan kiállt az alsó fölé, de különben is nagy lófogai voltak, magas volt és vékony, és mintha nem tudta volna rendesen irányítani a tagjait. Amellett, hogy számtalan korábbi bűncselekménnyel büszkélkedhetett (főleg könnyűdrogokkal kapcsolatosakkal és kisebb lopásokkal), volt egy vézna tizenéves fia is, akit egyedül nevelt, és aki úgy nézett ki, mint aki folyamatos félelemben él.

Az apa és fia nemrég kiköltöztek a szűkös lakásukból Haringey-ben, és hívatlanul beköltöztek Plug anyjának camberwelli házába. Az asszony egyre előrehaladottabb Alzheimer-kórban szenvedett, és Plug tehetős nagybátyja szerint, aki a nyomozóirodához fordult, Plug nemcsak szóban viselkedett vele minősíthetetlenül, hanem szép lassan minden félretett pénzét is elszedte tőle. Egyelőre egyetlen családtag sem tudott jogilag elfogadható módot találni, amivel megakadályozhatnák az asszony kisemmizését, vagy legalább elérhetnék, hogy Plugék kiköltözzenek a házából. A nyomozóiroda feladata tehát az volt, hogy találjanak valamit, ami miatt Plugot letartóztathatnák.

Plug ügye bizonyos változatosságot jelentett a szokásos házasságtörési nyomozások között, amiket a pénzes ügyfeleknek végeztek: mindannyian úgy érezték, jó dolog azon dolgozni, hogy egy nyilvánvaló bűnözőt megállítsanak, és megvédjenek egy beteg öreg nénit. De sajnos egyelőre semmilyen bűncselekményen nem tudták Plugot rajtakapni.

– Épp az előbb találkozott egy pasassal a Tufnell Park metróállomásnál – mesélte Kim. – És átadott neki egy jókora köteg pénzt. Csináltam róla videót.

Strike orra alá dugta a telefonját, és tényleg ott volt a kivételesen csúnya Plug, amint átad egy ránézésre ötvenfontosokból álló gurigát egy teletetovált kezű férfinek.

– De ami furcsa, hogy nem kapott érte semmit – mondta Kim. – Reméltem, hogy lesz drog vagy valami.

– Aha – bólintott Strike, miközben a videót nézte. Miután nagy óvatosan átadta a pénzt, Plug egyszerűen sarkon fordult, és görnyedt háttal elsomfordált.

– Persze lehet, hogy valami szolgáltatás ellenértéke volt – tette hozzá Kim.

– Utána mit csinált?

– Visszament az anyjához. Dev vette át, szóval, gondolom… – ásított egyet Kim – bocsánat… szóval majd meglátjuk, este nem érkezik-e valami kétes szállítmány.

Nyújtózott egyet, két karját felemelte, és hátra is hajolt. Strike gyorsan a beosztásra pillantott: Kim kényelmesnek tűnő, szűk pulóvert viselt.

– Csak elgémberedtem – mondta a nő, és leeresztette a karjait. – Túl sok időt üldögéltem a kocsiban ezen a héten. Maga csinál valami érdekeset hétvégén?

– Dolgozom – felelte Strike, még mindig a beosztást vizsgálgatva. – Muszáj lesz Robintól átvennem valamit, most, hogy lebetegedett.

– Én szívesen elviszek belőle valamennyit, ha gondolja – jegyezte meg Kim. – Nincs sok dolgom hétvégén.

– Kedves magától – nézett vissza rá Strike. – Különben kicsit szoros lenne, mert Barclay holnap és hétfőn nem lesz.

– Szeretem jól kitölteni az időt. Cornwall milyen volt?

– Hát… tudja – felelte Strike, és megint a beosztást vizsgálgatta.

– Idős volt már a nagybátyja?

– Majdnem nyolcvan.

– Akkor is. Sosem könnyű, ha elmegy valaki.

– Nem – bólintott Strike.

– És ráadásul még ki is kellett mennie ahhoz a Mullins nevű nőhöz, amint visszaért! Egyébként az milyen volt?

– Semmi különös – felelte Strike, és igyekezett valami lezárásfélét sugallni a hangjával.

Kim vette is a lapot, és felállt. Általában jól vette a lapot.

– Akkor megyek is. Írja meg e-mailben, mikor van rám szükség a hétvégén, és ott leszek!

– Kösz – bólintott Strike. – Hálás vagyok.

Azzal Kim távozott. Strike még húsz percig piszmogott a beosztással, de már alig bírta nyitva tartani a szemét a fáradtságtól, így inkább bezárta az irodát, és felment a tetőtéri lakásába, hogy magányos vacsorát készítsen magának.

Megtett mindent, hogy elvonja a figyelmét az Achilles-inában egyre növekvő fájdalomról, amíg csinált egy steaket zöldségekkel, de ennél nehezebb volt nem tudomást venni az elmélyülő rosszkedvről. Leült a kis műanyag borítású asztalához, és a gondolatai rögtön vissza is tértek ahhoz a dilemmához, amely immár hónapok óta egyre inkább foglalkoztatta, és az utóbbi időben ez csak továbbsúlyosbodott, ráadásul a nyomorúságos cornwalli időszak sem segített rajta. Nem beszélt erről senkivel, mert nem akart sem tanácsot, sem vigasztalást. Sőt, az ő ízlésének már így is túl sokan érdeklődtek a dolog iránt, ami szintén nem hiányzott.

Ha egy férfi rákényszerül, hogy bevallja magának: akármennyire is próbálta elkerülni, bizony beleszeretett abba a nőbe, akivel jól menő vállalkozást építettek fel, és akit a legjobb barátjának tart; ráadásul ez a nő stabil, boldog kapcsolatban él egy másik férfival már több mint egy éve; és ha az illető tudja, a barátságukat és a vállalkozásukat is kockáztatja, ha nyíltan megvallja az érzéseit, de akkor sem hajlandó azzal a tudattal élni, hogy akár meg is kaphatta volna, amit akart, ha nem maradt volna néma – akkor ennek a férfinak el kell döntenie, hogyan, mikor és hol kerít sort erre a beszélgetésre, amelynek oly sokáig ellenállt. Strike azóta tipródott ezen a problémán, amióta először tett tiszta fejjel kísérletet, hogy áttörje a saját maga által felhúzott falat maga és Robin Ellacott között, és elmondta neki, Charlotte biztos volt benne, hogy ő szerelmes az üzlettársába, még az öngyilkossága előtt írt búcsúlevelében is megemlítette.

Magányos vacsorája közben Strike ki tudja, hányadszor, de ismét felidézte Robin reakcióját e szavak hallatán. Talán a „döbbent” szó írta volna le legjobban. Döbbent volt, aztán zavarba jött. A beszélgetést az zárta rövidre, hogy megérkezett az irodába Kibaszott Ryan Murphy. Amikor Strike és Robin legközelebb találkoztak, Robin viselkedésében határozottan némi feszélyezettség mutatkozott, ami korábban nem jellemezte.

Ezt a viselkedést persze számos, igen különböző módon lehetett értelmezni. Talán épp azt mutatta, hogy Strike igenis reménykedhet. A burkolt vallomását követő napokban Strike különösen figyelt rá, Robin nem említi-e gyakrabban Murphyt, nem utal-e rá többet, mennyire boldogok is a rendőrnyomozóval – mert ez nyilván egyértelműen jelezné Strike-nak, hogy nem szeretné, ha a továbbiakban felmerülne közöttük a „szerelem” témája. De nem érzékelt ilyet. Viszont a lány arra sem tett kísérletet, hogy visszatérjen a beszélgetéshez, még közvetve vagy tréfásan sem.

Azóta időnként, amikor a biztató jeleket vette számba, Strike emlékeztette magát, hogy a zavart viselkedés nem feltétlenül jelez undort; hogy Robin egyszer már kimondta, hogy „nem akarlak elveszíteni”, és minden kényszer nélkül kijelentette, hogy neki is Strike a legjobb barátja. Felidézte a lány esküvőjét, amikor az kiszaladt az első táncról utána, és megölelte. De sötétebb pillanataiban meg az a néhány vészjósló, részeg pillanat kísértette a Ritz előtt, alig több mint két éve, amikor már hajolt volna, hogy megcsókolja, és Robin arcán egyértelmű elutasítást látott. Strike nyolc évvel volt idősebb Murphynél, és bár nem volt hiú ember, nagyon jól tudta, hogy bizonyos típusú nők számára nagyon is vonzó; de az eddigiek tanúbizonysága szerint Robin fizikailag nem vonzódott hozzá. A mostani barátja meg a volt férje (Kibaszott Matthew Cunliffe) is vékony, jó karban lévő, klasszikusan jóképű férfi volt, míg Strike inkább egy betört orrú Beethovenre emlékeztetett, és hiába tett időnként igen nagy erőfeszítéseket, még mindig jó hat és fél kilóval többet nyomott az ideális súlyánál, amelyet eleve annak fényében kellett kikalkulálnia, hogy egyik lábszára fele hiányzik.

És Robin ma is letette, amint ő megemlítette Charlotte-ot. Vajon miért? Mert félt, nehogy megint azt hallja, hogy Charlotte úgy gondolta, Strike szerelmes Robinba? Mert elejét akarta venni a további beszélgetéseknek a témában?

Strike végzett a steakkel, és ha lehet, még rosszabbul érezte magát. Fogta a málhazsákot, amit Cornwallból hozott haza magával, és kivette belőle a cipősdobozt, benne Ted két régi kalapjával, a bőrrel borított horgászbunkóval és a fényképekkel, amelyeket az ismerős, immár gyászosan üres házból hozott el.

Nem sírt Ted temetésén, bár végig mintha valami láthatatlan, iszonyúan nehéz kőtömb nyomta volna a mellkasát. A nagybátyja egyre törékenyebbé, zavarodottabbá vált a felesége két évvel ezelőtti halála óta, de Strike még így is alig bírta leplezni egyre növekvő ellenséges érzését, ahogy bólogatva fogadta a részvétnyilvánítók banális frázisait a toron. „Talán így volt a legjobb”, „nem akart volna tehertétellé válni”, „ő is ezt akarta volna, hogy gyorsan vége legyen”… Mintha mindenki megfeledkezett volna róla, ki is volt Ted valójában. Nem az az ügyetlenül botladozó alak, aki egy délelőtt eltévedt a tengerparton, noha valaha úgy ismerte, mint a tenyerét, hanem Strike fiatalkorának hőse, igazi férfiideálja. Akkor jutott legközelebb a könnyekhez, amikor végre félrevonulhatott a bárpulthoz kicsit legrégebbi barátjával, Dave Polworthszel, az meg felemelte a cornwalli sörrel teli pintes poharát, és azt mondta:

– Rendes ember volt ez a Ted!

A „rendes embernek” számos mellékjelentése lehetett a Polworth-szótárban. Rendes embernek lenni annyi, mint erősnek lenni, aki a szabad ég alatt érzi legjobban magát, de jelentett elvszerű embert is. Akiben nincs fellengzősség, elutasítja a felszínes dolgokat, és némán, de biztosan bízik önmagában. Aki csak sokára gurul méregbe, de meggyőződései szilárdak. Polworthnek, akárcsak Strike-nak, nem volt könnyű férfi-szerepmodellt találnia magának, hisz egyiküknek sem volt „rendesnek” mondható apja: Edward Nancarrow-ban mindkét fiú csodálatra méltó apafigurára lelt, akit érdemes követni, akinek dicsérete többet jelentett bármilyen iskolai tanító piros pontjánál, s ha megdorgálta őket, attól csak még jobban szerettek volna jobban teljesíteni, keményebben próbálkozni, hogy Ted elismerését visszanyerjék.

Strike most elővette a régi fényképeket, és egyenként végignézte őket; a legrégebbi, fekete-fehér képen el is időzött. Nagydarab, napbarnított, zordan jóképű férfi volt rajta, sötét, göndör haja pont, mint Strike-é. Háttal állt a tengernek, hatalmas keze a kisfiú Ted vállán, akinek arcán némi szorongás tükröződött.

Trevik Nancarrow, Strike cornwalli születésű nagyapja az ő születése előtt meghalt, és miután megtudott róla ezt-azt, Strike már egyáltalán nem sajnálta. Trevik nagyivó volt és erős, tagbaszakadt férfi, az otthonán kívül mindenki szemében a közösség oszlopos tagja. A családi otthonban azonban a gyerekei szerint rettegett zsarnokként viselkedett.

Sokat tűrt, szegény felesége még fiatalon meghalt, így Trevik maradt, egyedül nevelte két gyerekét, akik közt tizennégy év korkülönbség volt. Ted akkor tizenhat éves volt, Peggy, Strike anyja pedig kettő – ugyanannyi, jutott most Strike eszébe, mint Rupert Fleetwood, amikor a szülei örökre eltűntek a lefelé robogó, halálos hógörgetegben. A bájos kis Peggyt Trevik anyja vette magához. Az öregasszony is pont olyan szeszélyes és rosszindulatú volt, mint a nagyivó fia. Tedre nem volt neki ideje, a tizenéves fiúk rendetlenek, hangosak, és az apjuk mellett a helyük. Peggynek viszont, állította az öregasszony, szüksége van a nagyira, akit nagyon szeret, és aki nagy büszkén kiöltözteti szép ruhákba, szépen gondját viseli a hosszú, sötét hajának.

Ted sokkal később azt mesélte Strike-nak, ő már akkor is nagyon jól tudta, hogy ha a tizennyolcadik születésnapja után is az apja házában maradt volna, annak emberhalál lett volna a következménye, és megtippelni sem nagyon lehetett volna, melyikük ütötte volna agyon a másikat. A katonaság mentette meg a fiatalember életét, és mivel Ted a legkevésbé sem akart hazamenni St. Mawesba, míg az apja még él, Trevik őszinte megvetése közepette maradt a seregben, a katonai rendőrség kedvéért odahagyta a tengert meg a zord partokat, amelyeket pedig úgy szeretett, és csak akkor tért vissza, amikor az apja idő előtti haláláról hírt kapott. Akkor elvette azt a helyi lányt, akivel az elmúlt hét évben végig levelezett.

Ted szakított a Nancarrow család férfitagjaiban nemzedékek óta öröklődő nagyivó, erőszakos viselkedés normájával. A feleségének sosem kellett tartania tőle, hogy kezet emel rá, és a nevelt gyermekei is csak szigorúnak, de sosem brutálisnak ismerték. Ted olyan értékeket testesített meg, amelyeket addig jóformán alig ismertek a családjában: az állhatatosságot, a józanságot, a tisztességet. Peggy meg tizennyolc évesen az első adandó alkalommal elszökött a szigorú nagyanyjától egy fiatalemberrel, aki a vásározókkal érkezett Truróba, átkeresztelte magát Ledára, és zűrzavart kavart, ahová csak ment, míg végül egy mocskos londoni foglaltházban meg nem halt.

Ahogy Tedet és Treviket nézte, Strike azt kívánta, bár itt lenne vele ma este ez az erős, tenni képes józan ész, amit Teddel épp most veszített el. Ted mindig megtalálta a módját, hogy szavakba öntse mindazt, amit a nyugtalan, gyakran dühös tizenéves Strike is igaznak ismert fel, még ha nem is élt még annyit, hogy Ted szavainak igazsága a saját életében is bebizonyosodjék.

„Nem lehetsz büszke arra, amiért nem dolgoztál meg” – ez Ted egyik leggyakrabban elhangzó mondása volt. Strike hajlandó lett volna dolgozni a Robin-féle ügyön, de ahogy teltek a hetek azután, hogy azt a döbbenetet látta a lány arcán, nem sok lehetősége adódott előrelépni a dologban. Nem is csak arról volt szó, hogy amíg Kimet fel nem vették, a nyomozóiroda mindig csak nagy nehezen tudta az aktuális munkákat megoldani. Strike azt is tisztán látta, hogy Robin nehezen tudja kezelni az EHE-vel foglalkozó egyre növekvő sajtóérdeklődést: idegesebb volt és szorongóbb, mint szokott, de mégis rögtön ráripakodott, amikor Strike felvetette, hogy vegyen ki még egy kis szabadságot. Strike-nak több alkalommal is félbe kellett szakítania a külsőseit, akik nagy örömmel újságolták volna el Robinnak a legújabb EHE-s letartóztatások hírét, mert arra számítottak, a lány is pont úgy örül majd neki, mint ők.

Strike már hetek óta naponta tologatta tovább a vallomást, amelynek szerét akarta ejteni, mert attól félt, önző dolog lenne most rázúdítania Robinra az érzéseit. Aztán Ted halála miatt muszáj volt elutaznia Londonból, és most ez a vírusfertőzés is csak tovább nyújtja az időt, amelyben nem találkozhatnak, és kétségkívül rengeteg alkalmat ad Murphynek, hogy játssza a figyelmes barátot.

Bár konkrét jelét még nem látta, Strike attól tartott, Murphy talán már az eljegyzést tervezgeti. A kapcsolatuk Robinnal továbbra is igen stabilnak tűnt, és az is egyértelmű, hogy mindketten házasulós fajta, hisz mindkettejük mögött volt már egy válás. Robin a harmincas éveiben jár, és esetleg már gyerekeken is gondolkodik. Amikor egyetlenegyszer feljött a téma egy beszélgetésükben, Robin határozatlannak tűnt, de hát ez már jó ideje volt, és még azelőtt, hogy a jóképű rendőrnyomozóval megismerkedett volna. A legutóbbi nagy ügyük és Robin hosszú, traumatikus beépülős munkája után a lány könnyen lehet, hogy úgy gondolja, itt az idő szünetet tartani a munkában. Ezek a félelmek mind csak sürgősebbé tették Strike helyzetét. Muszáj beszélnie Robinnal, még mielőtt Murphy nekiáll gyűrűket nézegetni, vagy Robin jelenti be, hogy szülési szabadságra megy.

„Sose hagyd a másiknak, hogy elérje, miatta kelljen változtatnod a terveden!”, mondta Ted egyszer Strike-nak, bár akkor a bokszról beszélgettek, nem a párkapcsolatokról. „Tarts ki a saját tervednél, és játssz az erősségeidre!”

Na és mik is Strike erősségei ebben az ügyben? Kétségkívül ott a nyomozóiroda, amit Robinnal együtt építettek fel, és ami (ebben Strike majdnem egészen biztos volt) ugyanolyan sokat jelent a lánynak, mint neki. A munkájukból egy csomó lehetőség adódott, bár újabban talán mégis kevesebb, hogy sok időt töltsenek együtt. Megannyi elszalasztott lehetőség, gondolta keserűen Strike: egy-egy távol töltött este, ebédek, vacsorák együtt, hosszú autóutak, ő meg, mint egy hülye pöcs, még büszke is volt rá, hogy nem hagyta elhatalmasodni magán a vonzódást – és mi lett az eredmény? Itt ül egyedül az utolsó korty sörével meg a fájós lábával, míg Murphy minden bizonnyal ott van Robinnál, és gyűjti a jó pontokat: virágot visz, levest melegít.

Végül ráunt a saját nyomorúságára, megint talpra kászálódott, és elmosogatta a vacsorához használt dolgait. A tépelődésnek az égvilágon semmi haszna, inkább döntő erejű cselekvésre van szükség.

Strike-nak úgy tűnt, Edward Nancarrow szelleme helyeslően bólogat e konklúzió hallatán, így a mosogatás végeztével fogta a fényképeket meg a két kalapot, visszatette őket a cipősdobozba, majd egy pillanatnyi gondolkodás után az ablakpárkányra tette a régi bunkósbotot. Soha más szobadíszt (már ha ezt annak lehet nevezni) nem tett még ki a lakásban.

7

Bágyadtan a szürke ég felé

bámulva, tétlen szemmel

méricskélve a közönyös síkságot,

újra gondolkodni kezdtem.

A. E. Housman:
Az utolsó versek,
XXXI: A pokol kapuja

Robint vasárnap reggel bocsátották el a kórházból, azt tanácsolták neki, hogy ha kell, vegyen be paracetamolt és ibuprofent, tartózkodjon a nagy erőfeszítéstől, és csak további három nap pihenés után térjen vissza megszokott életviteléhez. Éjjel megint rosszul aludt, ezúttal nem valami zaj miatt, hanem mert újra és újra azt álmodta, visszakerült a dobozba, amelybe egész éjszakára bezárták a Chapman Farmon. Az ilyen rémálmok nem hagyták pihenni az utóbbi hónapokban, mégse beszélt róluk senkinek, ahogy a különösen sok ember között, kiszámíthatatlanul rátörő pánikrohamokról sem, és arról sem, hogy amikor Murphy nem alszik ott vele, ő egész éjjel égve hagyja a lámpát az éjjeliszekrényén. Robin jól tudta, mi szokott történni, ha elárulja valakinek, hogy mentálisan mennyire küszködik. Általában azt tanácsolják, dolgozzon valami mást. Strike egyszer-kétszer bedobta, hogy vegyen ki több szabadságot a több hónapos, megviselő beépülős munka után, de Robin nem akart szünetet: el akarta foglalni magát, eltemetkezni egy nyomozásban, más emberek gondjaival tölteni meg nyugtalan elméjét.

Taxival ment haza a lakásába, és már útközben tompa fájdalom lüktetett az alhasa jobb oldalán. A fájdalomcsillapítók elnyomták, de nem szüntették meg. Hiába mondta azt Murphynek (akinek dolgoznia kellett a bandaleszámolásos ügyön), hogy meglesz egyedül, legszívesebben elsírta volna magát, ráadásul még dühös is volt magára ezért. Szedd már össze magad! Ez semmiség. Gondolj Strike-ra, neki leszakadt a fél lába! Minden rendben lesz, ha egyszer hazaérsz!

De alig tíz perce ért haza, amikor a felső szomszéd bekapcsolta a zenét, szokás szerint nagyon hangosan. Robin csak hallgatta a dübörgő basszust, sajgott mindene, túl fáradt is volt felmenni és kérni, hogy halkítsa le; de életében nem érezte még ennyire, hogy sírni szeretne. Inkább a laptopja után nyúlt, de alig nyitotta fel, megcsörrent a telefonja, és megint az anyja számát látta a képernyőn.

Lélekben megacélozta magát, és felvette.

– Szia, anya! Bocs, hogy nem hívtalak vissza tegnap – kezdte, mielőtt Linda rákérdezhetett volna. – Csak épp dolgoztam.

– Gondoltam, hogy biztos azért – felelte Linda, és mintha valahogy feszültebb lett volna a hangja.

– Minden rendben?

– Csak el akartam mondani neked is… el kellett altatnunk Rowntreet.

– Jaj, ne! – nyögte Robin. – Jaj, anya, annyira sajnálom!

Robinék csokoládészín labradorja valóban öreg volt már, és Robin nagyon szerette. Érezte, ahogy most megindulnak a szemében az utóbbi napok ki nem sírt könnyei. Linda viszont egyértelműen sírt mindeközben.

– Muszáj volt… – mesélte el-elcsukló hangon. – A mája… nem tudtak már mit csinálni vele. Jobb neki is, hogy… gyorsan ment el…

– Hát persze hogy jobb – helyeselt Robin. – De akkor is hiányozni fog! Apa hogy van?

– Akar egy új kutyát… máris kiskutyákat nézeget a neten. Hát nem is tudom… egy kutya az akkora felelősség… és olyan e-egy sem lesz, mint Rowntree…

Még húsz percig beszéltek, és ezalatt Robin semmit sem említett a saját gondjai közül. Amikor Linda végül letette, Robin ismét a laptopjához fordult: most még inkább arra vágyott, hogy valamibe beletemetkezve elterelhesse a gondolatait.

Beírta a Google-be, hogy „ezüst páncélterem gyilkosság”, aztán elkezdett lefelé görgetni.

Mint rögtön kiderült, az ezüstkereskedő páncéltermében történt gyilkosságról négy jól elkülöníthető fázisban számolt be a sajtó, és mindez egyetlen hónap alatt futott le akkor, amikor Robin a világtól teljesen elszigetelve a Chapman Farmon élt.

A William Wright holttestének felfedezése utáni első időszakban olyan kulcsszavak bukkantak fel a több száz szenzációhajhász címben, mint a „meztelen”, „feldarabolt”, „megcsonkított”, vagy a „szabadkőműves”. Az egyik ilyenből Robin azt is megtudta, hogy a levágott kezű, kivájt szemű holttestre az ezüstkereskedés tulajdonosa, Kenneth Ramsay talált rá.

„Egészen elképesztő sokk volt, képzelhetik! Komolyan azt hittem, szívrohamot kapok. A holttest a padlón, a Murdoch-ezüstök meg sehol… Azt sem értjük, hogyan történhetett, arról nem is beszélve, hogy miért. Wrightnak nem volt kulcsa, nem tudta a kódokat, elvileg nem is tudott volna bejutni a boltba azon az estén, azt pedig biztosan nem tudta, hogyan kell kinyitni a páncéltermet!”

Robin rákattintott egy másik cikkre, hogy kiderítse, mik is azok a „Murdoch-ezüstök”.

„Felbecsülhetetlen értékű szabadkőműves-kincseket loptak el a páncélteremből, amelyben nemrégiben William Wright holttestét felfedezték. Nem sokkal azelőtt, árverésen vették meg őket. A tárgyak A. H. Murdoch gyűjteményéből származtak: Murdoch skót születésű felfedező volt, és szabadkőműves is, ő fedezte fel a második legnagyobb ezüstlelőhelyet Peruban, 1827-ben. Murdoch halmozta fel a világ legnagyobb, legfontosabb szabadkőműves-tárgyakból álló gyűjteményét. Ezek közül volt, ami a saját bányájából származó ezüstből készült, másokat hosszú évek során szedett össze. Köztük volt John Skene dísztőre is – Skene volt a legelső szabadkőműves, aki Amerikába emigrált.”

Egyetlen cikk sem ment odáig, hogy azt sugallja, William Wright halála valami szabadkőműves összeesküvés része, bár több beszámoló is tartalmazott utalást valami hasonlóan izgalmas lehetőségre:

„A gyilkosság a Szabadkőműves-központ szomszédságában történt. Az impozáns épület több száz angol páholy tagjainak találkozóhelye…”

„A Murdoch-ezüstök igen nagy jelentőséggel bírnak a szabadkőművesek titokzatos „mesterségét” gyakorlók számára…”

A beszámolók következő fázisát az indította el, hogy felfedezték: William Wright nem is létezett valójában, neve, önéletrajza és minden személyes adata hamis. Ekkor erősödtek meg a szabadkőművesek érintettségét firtató hangok.

„SZABADKŐMŰVES-GYILKOSSÁG”: KI VOLT AZ ÁLDOZAT?

A rendőrség továbbra is a lakosság segítségével igyekszik információhoz jutni a doncasteri „William Wright” néven ismert eladóról, akinek holttestét lemeztelenítve, feldarabolva találták meg egy szabadkőművestárgyakkal foglalkozó ezüstkereskedés páncéltermében… Számos fontos szabadkőművest hívtak Wrightnak, köztük Sir Almroth Wright bakteriológust, vagy Dudley Wright írót…

A sajtónak átadtak néhány szemcsés képet Wrightról, amelyeket a Ramsay ezüstkereskedés belső biztonsági kamerájának felvételeiből vettek. De annyira rossz minőségűek voltak, hogy ezek alapján tulajdonképpen bármelyik szakállas, szemüveges férfi lehetett volna Wright. Legjellegzetesebb vonása a testalkata volt, mert bár elég alacsony volt, igen arányos is, széles vállakkal. A homályos képek mintha még tovább növelték volna a gyilkosság körüli titokzatosságot. A cikkek e második fázisában a rendőrség azt közölte, hogy számos nyomon indultak el Wright lehetséges személyazonosságának felderítésében, és mindegyik irányban aktív nyomozás folyik.

A hírek következő hulláma volt magasan a legizgalmasabb: azzal kezdődött, hogy a rendőrség újabb fényképeket bocsátott ki, ezúttal az ezüstkereskedés közelében lévő biztonsági kamerák felvételeiből. Az éjszakai képeken talán William Wright látszott, ahogy három másik személlyel együtt a bolt felé tart a kora hajnali órákban, június 18-án, szombaton. Ezek is meglehetősen homályos képek voltak, bár az egyik rajtuk látható személy egyértelműen alacsony volt és szakállas. A pletykalapok már valódi lázban égtek ekkor, és a komolyabb újságok csak azért számoltak be a rituális szabadkőműves-gyilkosságról szóló, egyre vadabb spekulációkról, hogy óvatosságra intsék az olvasókat, bár ők is több bekezdést szenteltek az ilyen elméleteknek.

„Az internetes nyomozók hamar rámutattak, hogy „William Wright” meggyilkolása furamód emlékeztet „Hiram Abiff”, a kőművesek mitikus nagymesterének legendájára. Ő kapta a megbízatást, hogy építse fel Salamon templomát, benne egy titkos teremmel, ahol a Szövetség Ládáját tarthatják.

Abiff ismert egy titkos szót is, az isteni bölcsesség szimbólumát.

Három alacsonyabb rangú kőműves, Jubela, Jubelo és Jubelum meg akarták szerezni a szó titkát, és megfenyegették Abiffot, aki azonban nem volt hajlandó elárulni azt, így aztán az összeesküvők meggyilkolták a templomban, mégpedig a szabadkőművesek három szent eszközével: a függőónnal, a szögmérővel és a kalapáccsal. E három szerszám díszes megfelelői is ott voltak a Ramsay ezüstkereskedés páncélterméből ellopott kincsek között.”

Robin átfutotta az izgatott kommenteket: akadtak, akik még ennél is több szabadkőműves-elemet véltek felfedezni William Wright meggyilkolásában.

„A holttest két kezének levágása utalás a levágott Titkok Kezére, amely feltárja a bölcsesség templomát.”

„A sok ezüst körben könnyen lehetett utalás a Harmadik Foknál olvasott igére: „minekelőtte elszakadna az ezüstkötél”.”

„Úgy hallottam, Wright hátára a „G” betűt metszették, ez nyilvánvaló utalás Hiram titkos szavának egyetlen ismert betűjére.”

De ekkor beütött a negyedik fázis, amely rémesen kiábrándítóan alakult: a rendőrség bejelentette, hogy „William Wright” valójában nem volt más, mint a huszonnyolc éves, haringey-i Jason Knowles. Knowles hat évet ült börtönben egy lewesi lakás-takarékpénztár 2010-es kirablásáért, rendőrségi fényképén széles vállú, vastag nyakú, izmos fiatalemberként jelent meg, keskeny, szeplős arccal, kissé megszállott tekintettel.

A Times cikke le is zárta az ügyet:

„Mivel közösségi oldalakon kiterjedt spekuláció indult el az úgynevezett „szabadkőműves-gyilkosságról”, amelyet a sajtó egy része még bátorított is, szeretném nyomatékosan kijelenteni, semmi okunk azt gondolni, hogy Knowles halála bármi módon a szabadkőművességhez lenne kapcsolható, akár az inspirálta volna, vagy szabadkőművesek követték volna el a gyilkosságot. Az, hogy a helyszín az Angol Egyesült Nagypáholy épületének közelében található, semmilyen jelentőséggel nem bír”, nyilatkozta Malcolm Truman főfelügyelő, a nyomozás vezetője. „Most már bizonyosak vagyunk benne, hogy Knowlest és gyilkosát, vagy gyilkosait, kizárólag a haszonszerzés motiválta, és továbbra is kérjük a lakosság segítségét, ha valaki rendelkezik információval a gyilkosságról, vagy a Ramsay ezüstkereskedésből ellopott tárgyakról.”

Robint egyáltalán nem lepte meg, hogy ez a végsőnek szánt közlemény sem tántorította el teljesen azokat, akik nem adták fel ilyen könnyedén a reményt, hogy a gyilkosság esetleg mégis Hiram Abiff halálának szándékos ismétlése lehetett:

Ezt a kommentet eltávolítottuk, mert sértette a közösségi szabályzatunk irányelveit.

Ezt a kommentet eltávolítottuk, mert sértette a közösségi szabályzatunk irányelveit.

Megcsörrent Robin telefonja. Remélte, talán Strike lesz, de Kim Cochran kereste.

– Heló! – köszönt be kurtán Kim, a háttérbeli hangokból ítélve egy kocsiban ülve. – Csak egy gyors kérdés. Nem nézett ki úgy, hogy Plug egy vonathoz igyekszik, amikor elvesztette szem elől pénteken? Vagy lehet, hogy találkozni ment valakivel?

– Lehet, hogy találkozott valakivel – felelte Robin. Volt annyi lélekjelenléte, hogy írjon Kimnek, amikor a műtét után magához tért, és az üzenetben azt írta, összekeverte Plugot egy másik férfival a tömegben. – A Café Nero felé tartott, amikor elvesztettem.

– Azt gondolnám, Plugot nem igazán lehet mással összekeverni – mondta Kim, és fel is nevetett kicsit.

– Nagyon nagy volt a tömeg – válaszolta Robin.

– Biztosan. Csak azért kérdem, mert tegnap láttam, hogy pénzt adott át egy pasasnak a Tufnell Park állomáson – mondta Kim. – Most épp az A12-esen megyek a nyomában. Strike megkért, hogy vegyem át magától a ma délelőttöt.

– Értem – felelte Robin, aztán némi erőfeszítéssel még hozzátette: – Hát, köszönöm, hogy helyettesít.

– Eléggé le van törve szegény.

– Kicsoda?

– Hát Strike, így Cornwall után. Mesélt róla egy csomót.

– Á – nyögte ki Robin. – Értem.

– Mindenesetre köszönöm az infót a Victoriáról – mondta Kim. – Akkor igyon sok Coldrexet!

Azzal letette, Robin meg csak bámult a telefonjára tágra nyílt szemmel.

Robin azóta mondogatta magában, hogy Kim Cochran jó választás volt, amióta az munkába állt a nyomozóirodánál. A munkájára semmilyen panasz nem lehetett, és voltak jó rendőrségi kapcsolatai is, hiszen nyolc évig dolgozott a Londoni Rendőrségnél, mielőtt magánnyomozónak állt. Csakhogy Robin minél többet találkozott Kimmel, annál kevésbé bírta elviselni. Ez nagyrészt abból eredt, hogy Kim határozottan máshogy viselkedett azzal a két emberrel, akiknek a neve az üvegajtóra volt gravírozva. Strike viccein mindenki másnál hangosabban, hosszabban nevetett, az ötleteit, véleményét tisztelettudóan kezelte. Robinnal fesztelenül, néha egyenesen lekezelően viselkedett. Egyszer már tréfásan odaszúrt neki, merthogy a nyomozók közül Robin volt az egyetlen, akinek nem volt rendőrségi vagy katonai háttere, és mintha azt sugallta volna, Robin leginkább azért fontos a nyomozóiroda csapatában, mert egy rendőrnyomozóval jár. Aztán persze hangosan elnevette magát („jaj, csak vicceltem!”), amikor Barclay azzal vágott vissza, hogy „miért, maga mikor is buktatott le legutóbb egy egész kibaszott szektát?”

Robin félretette a laptopot, és kiment a konyhába. Nem akart Kim Cochranen gondolkodni, de amíg teát és pirítóst csinált (mert a pirítóshoz nem kell sem felfelé nyúlkálni a tányérokért, sem lehajolni a serpenyőért), engedetlen gondolatai visszatértek egy olyan részlethez, amelynek egyáltalán nem kellett volna bosszantónak lennie: hogy Kim megkérdezte Midge-től (aki aztán mindezt elmesélte Robinnak), Strike-nak van-e valakije.

Ha egy nő már éveket töltött azzal, hogy folyton azon tűnődik, vajon nem szeretett-e bele a férfibe, akit legjobb barátjának tart; ha a házasságát meg anyagi biztonságát is feláldozta a vállalkozás érdekében, amelyet közösen építettek fel; és ha miután megtudta, hogy ez az ő legjobb barátja titokban egy másik nővel jár össze, kényszerűen bevallja magának, hogy bizony valóban beleszeretett – akkor nincs mit tenni, ki kell szeretni belőle, a lehető leggyorsabban és legfájdalommentesebben, és Robin meg is tett mindent ennek érdekében. Nem úgy, mint Strike, ő nem igazán szerette volna az élete nem munkával töltött részét egyedül tölteni, egy spártai módon egyszerű lakásban, és egy sor rövid viszonnyal oldani a monotóniát, így aztán azt tette, amit egy közös barátjuk, Ilsa Herbert javasolt, és elfogadta Ryan Murphy meghívását egy italra.

Több mint egy évvel az első randi után Robin tényleg úgy gondolta (nem is, tudta!), hogy szereti Murphyt. Az utóbbi napok eseményei valóban megrázták és elbizonytalanították, de ez majd elmúlik. Murphy kedves, intelligens, és nagyon jóképű is. És igen, valóban volt egy beszélgetésük két hónappal ezelőtt Strike-kal, amelyben az arra utalt…

A kenyérpirító mellett állva Robin elhatározta, hogy nem fogja most még egyszer darabokra szedni magában az egész beszélgetést, mert nincs szüksége még több komplikációra, fájdalomra, stresszre az életében. Ő Murphyvel van, Strike meg azt csinál, amit akar, bár, ha épp Kim flörtölésébe akar belekapaszkodni („eléggé le van törve szegény, mesélt róla egy csomót”), hát az nem valami jó ízlés jele, de mindegy is.

Robin fogta a teáját meg a pirítósát, és visszaült velük a laptop elé, miközben fentről bömbölt a ’Stitches’ Shawn Mendestől. Épp leült, amikor megint csörgött a telefonja, és ezúttal valóban Strike hívta.

– Hahó! – köszönt a nyomozó. – Na, hogy vagy?

– Kicsit jobban – felelte Robin. – És te?

– Remekül. Itt ülök a BMW-ben, és figyelem Alpáry exnejét, ahogy egy másik nővel ebédel.

– Hagyd már abba, hogy Alpárynak hívod! – szólt rá Robin: kicsit mulattatta, de inkább bosszantotta ez az apróság. – Különösen, ha nyilvános helyen vagy. Pat szerint „Mr. A.”-nak kellene hívnunk.

– Nem Patnek kell vele találkoznia a heti beszámolókhoz – morogta Strike.

Ez a bizonyos ügyfelük egy dél-afrikai krikettjátékos volt, aki meg volt győződve róla, hogy a volt felesége viszonyt folytat egy nős pletykalap-újságíróval, és ennek köszönhető újabban a sok nem igazán hízelgő (bár igaz) sztori az ő múltjáról a pasas lapjában. Strike véletlenül ismerte is a kérdéses újságírót: Dominic Culpeppernek hívták, a nyomozóiroda időnként vállalt tőle egy-egy megbízást azokban az időkben, amikor még nem engedhették meg maguknak, hogy válogassanak az ügyfelek között.

– A Mullins-ügyről akartam beszélni egy kicsit, ha van időd – mondta most Strike.

– Igen, mondd csak!

– Próbálkoztam minden lehetséges rendőrségi kapcsolatomnál, hogy kiderítsem, tudnak-e valamit a páncélteremben talált holttestről, de semmit sem tudtam meg. Se Wardle, se Layborn… még Anstist is felhívtam! Egyikük sem dolgozott még az ügy közelében sem, és nem is ismernek senkit, aki benne volt. Esetleg nem tudnád megkérdezni Vanessa Ekwensit, hm?

– Meg tudnám, de szülési szabadságon van.

– Francba! – dörmögte Strike. – Akkor lehet, hogy megkérdezem Kimet, nem ismer-e valakit.

– Ryant megkérdezhetem – dobta be Robin. – Bár most eléggé el van havazva munkával – tette még hozzá, amikor Strike nem mondott semmit. – Azon a bandás ügyön van, amelyben a két kistestvért meglőtték.

– Ronda egy ügy – mondta Strike, bár nem sok együttérzés hallatszott ki a hangjából. – Hát, hacsak nem találunk egy barátságos zsarut, akitől némi belsős infóhoz juthatunk, szerintem ez zsákutca. Nem mondhatjuk Decimának, hogy határozottan nem Fleetwood volt, ha nem tudjuk, mit mondott az orvosszakértői jelentés.

– Megkérdezem Ryant – ismételte meg Robin.

– Felhívtam még Fleetwood egy barátját is, egy Albie Simpson-White nevű pasast – folytatta Strike. – Pincér a Dinóban, Decima apjának a klubjában, de ő „nem kíván beszélni” velem.

– A Dinóban? – kérdezett vissza Robin. – Az az a privát klub, amiben van étterem is hátul?

– Az az.

– Akkor néztem utána, amikor helyet kerestem anya hatvanadik szülinapját megünnepelni. Az átlagos ár egy ebédre személyenként négyszáz font.

– Négyszáz font? Egy ebédért?

– Három Michelin-csillagos.

– Én aztán nem fizetek négyszáz fontot egy rohadt ebédért, csak ha benne van az asztal meg a székek is.

Robin felnevetett, de gyorsan abba is hagyta, mert fájt.

– Még nem is kérdeztem, milyen volt Cornwallban.

– Hogy mi? Ja, hát, pont, mint várható volt – felelte Strike. – Lucy folyamatosan sírt. A házból gyakorlatilag mindent hazavitt magával Bromley-ba, nem hiszem, hogy Greg olyan nagyon örülne neki. De a temetésre rengetegen eljöttek. Bárcsak… francba, mennem kell, Mrs. A. megindult!

Strike letette, Robin pedig csak találgathatott, mi jött volna a „bárcsak” után.

Mivel már semmi más nem maradt, hogy elvonja a figyelmét, Robinban ismét felerősödött a nyugtalanság, hiába próbálta már azóta elfojtani, hogy az orvossal beszélt. Egy percig csak bámult a szabadkőműves-páholy nevére, amelyben állítólag Truman főfelügyelő is tag; aztán visszavitte a kurzort a képernyő tetejére, és kelletlenül bár, de begépelte, hogy „petesejtfagyasztás”.

8

Nincs szomorúbb látvány e földön, mint egy lusta s fényűzésben élő ember… Hűtelen sáfár ő, ki elsikkasztja, amit Isten bizalommal reá bízott…

Albert Pike:
Morál és dogma az ősi és elfogadott
skót rítusú szabadkőművességben

A krikettjátékos (akit Strike Alpárynak, Pat pedig Mr. A.-nak hívott) exfelesége a Chelsea-ben lévő lakása felé hajtott. Részben valóban ugyanazokban a körökben forgott, mint Dominic Culpepper, de eddig sem ő, sem az újságíró nem adták semmi jelét, hogy közelebbről ismernék egymást. Strike már felvetette a krikettjátékos ügyfelüknek, hogy körbe kellene néznie a hozzá közel állók között, hátha azok közt lehet a Culpepper lapjában megjelent sztorik kiszivárogtatója, de Alpáry csak gúnyosan legyintett a javaslatra („há’ pont úgy viselkedett, mint ahogy hívjuk,” mint Barclay fogalmazott), és ragaszkodott hozzá, hogy a nyomozók továbbra is a volt feleségét figyeljék.

Így aztán Strike a gyorsan halványuló napfényben továbbhajtott a Glebe Place-re, ahol a gyönyörű exmodell leparkolta az S-osztályos Mercedesét, és bement a váláskor megszerzett csinos házába. Strike is leparkolt a BMW-vel, és hátradőlve figyelte a bejáratot. Úgy ítélte meg, nyugodtan számíthat arra, hogy a nő most legalábbis átöltözik, ha majd újra el akar menni otthonról, így előhúzta a telefonját, és megkereste Rupert Fleetwood zürichi nagynénjének, Anjelicának a számát, amelyet Decima adott meg neki.

Hosszú, éles berregés volt az európai tárcsahang, majd néhány másodperc múlva előkelő hang szólt bele:

– Wallner.

– Mrs. Anjelica Wallner?

– Az vagyok.

– A nevem Cormoran Strike, magánnyomozó vagyok. A számát…

– Hogy micsoda? Mit mondott, mi maga?

Strike másodszorra csak a „magánnyomozó vagyok”-ig jutott el, mert ekkor mintha robbant volna valami a vonal túlsó oldalán.

– Mi folyik itt? Mi folyik itt? Ez megint az a Decima, vagy akárhogy is hívják azt az átkozott nőszemélyt?

– Szerettem volna néhány kérdést feltenni az unokaöccséről, Rup…

– Ez kibírhatatlan! Előbb a rendőrség, most meg maga!

– Ezek szerint akkor beszélt a rendőrséggel…?

– Kinek képzeli magát ez a nő, hogy rám küld mindenféle zaklatókat?

– Úgy tudom, ő az unokaöccse barátnője – jegyezte meg Strike.

– Utánanéztem! Tudom én, ki az! – vágta rá Rupert nagynénje. – Hogy mégis mit képzelt, mit csinál, hogy annak a rettenetes pasasnak a lányával kezd…

– Nem kedveli Dino Longcastert?

– Az lényegtelen, hogy kedvelem-e, vagy sem! Ráadásul ez a nő akár az anyja lehetne!

– Nos, azért annyira nem…

– Rupert a pénzére ment, gondolom, nem tudott eleget elszedni belőle, és pont ezért hagyta el! Mondja meg neki! Mondja meg, hogy én üzenem! – kiabálta Mrs. Wallner (született Fleetwood). – Rupert csak könnyű életet akar! Nem akar dolgozni!

– Decima azt mondta, ön úgy gondolja, Rupert New…

– Tényleg New Yorkban van! Mondtam neki, hogy szerezzen rendes munkát, és szerzett is, és hát átkozottul ideje volt már! Felnőtt ember, neki kell elintéznie a saját zűrös ügyeit!

– Nincs hozzá esetleg elérhetősé…?

– Ha nem adta meg a számát annak a nőnek, az azért van, mert nem akarta, hogy elérhesse!

– De akkor ön határozottan állítja, hogy Amerikában van? Hallott felőle május 25-e ó…?

– Magának semmi köze hozzá, hogy hallottam-e felőle, vagy sem! Felháborító, hogy rám küld mindenféle embereket, hogy így zaklassanak, ez felháborító!

– Decima egyszerűen csak aggódik Rupert miatt, szeretne megbizonyosodni, hogy…

– A rendőrségnek nincs problémája azzal, hogy hol van Rupert, szóval Miss Longcaster legyen kedves nem zaklatni engem tovább! És hogy kiadja a számomat mindenféléknek!

– Önnek személyesen nincs semmilyen aggálya Ruperttel kapcsolatban?

– Ugyan miért lenne? Miért lenne?

– Úgy tudom, valaki megfenyegette, mielőtt eltűnt – mondta Strike.

– Ha kábítószeres ügybe keveredett, hát tőlem ne számítson együttérzésre! Semmi közöm hozzá! Megmondtam neki: „nem adok pénz, szóval ne is próbálj, ne próbálj kérni!”

– Ezek szerint Rupert önhöz fordult, hogy segítse ki?

– Nem fizetek ki semmiféle kábítószeres adósságot! Nincs nekem fölösleges pénzem ilyenekre!

– Akkor tisztában van vele, hogy fenyegették…?

– Nem kétlem, hogy fenyegették! Jobban meg kéne válogatnia a barátait, nemde?

– Amennyire ön tudja…

– És nincs több mondanivalóm magának! Viszhall!

Azzal letette.

9

Szerelmedért hogyha jobbá tennél,

ne említsd e bús témákat újra.

Robert Browning:
Paracelsus

Aznap este nyolc órakor megszólalt Robin kaputelefonja.

– Hahó! – hallatszott Murphy hangja. – Hoztam sült krumplit!

– Jaj, csodás, éhen halok! – felelte Robin, és egy gombnyomással beengedte a házba.

– A picsába már! – káromkodta el magát Murphy, miután belépett az ajtón és megcsókolta Robint. Dühösen bámult a plafon felé, mert még mindig dübörgött a felső szomszéd zenéje. – Menjek fel, és szóljak neki, hogy halkítsa le?

– Semmi értelme – legyintett Robin. – Lehalkítja húsz percre, aztán elkezdi megint hangosítani apránként. Azt hiszi, nem veszik észre, ha fokozatosan csinálja.

– Hülye pöcs… Na, ülj le! Csak kés-villa kell, innivalót is hoztam.

– Ryan, ez nagyon kedves, köszönöm! – mondta Robin öt perccel később, amikor már mindketten nekiláttak a sült halnak az ölükből, előttük a dohányzóasztalon egy alkoholmentes sör meg egy diétás kóla. – Hogy állnak a dolgok a munkában?

– Ugyanúgy – felelte kurtán Murphy. Nyilván nem nagyon volt kedve most belemenni a bandaleszámolásos ügy részleteibe. – És te hogy érzed magad?

– Sokkal jobban! – vágta rá Robin, mert azt hitte, ha elég gyakran mondja ki, végül elhiszi majd ő is.

Néhány percig csak ettek szó nélkül.

– Figyelj csak – kezdte Robin. – Tudsz te bármit egy gyilkosságról, ami akkor történt, amíg én a Chapman Farmon voltam, arról, amelyikről azt hitték, hogy szabadkőművesek vannak benne?

– Mi, az ezüstkereskedőnél talált holttestről?

– Pontosan.

– Aha, egy fegyveres rabló volt, akit kicsináltak – felelte Murphy teli szájjal. Aztán lenyelte a falatot. – Vagy másfelől nézve a bolt tulajdonosa meggyilkolt egy férfi prostituáltat, aztán a páncélterembe rejtette a hullát, mert fogalma sem volt, mit csináljon vele.

– Ez komolyan egy lehetőség volt? – állt meg Robin kezében a sült krumpli félúton a szájához.

– Valószínűleg csak vicc. Tudod, hogy megy ez, a holttest pucér volt és barnítókrémes.

– Ismersz valakit, aki ezen az ügyön dolgozott?

– Aha. Miért?

– Strike tegnap találkozott egy nővel, aki meg van róla győződve, hogy az ő barátja volt a holttest.

– Olyan nő, aki a fegyveres rablókat szereti?

– Nem hinném. Sőt, azt hiszem, egészen előkelő. A barátja pincér volt egy elit helyen. Azt próbáljuk neki kideríteni, vajon bebizonyosodott-e minden kétségen felül, hogy a páncélteremben tényleg azt a fegyveres rablót találták meg.

– Amennyire én tudom, nincs gond az azonosítással – felelte Murphy.

– Százszázalékosan nincs gond?

– Azt nem t’om – nézett rá Murphy. – Miért? Strike szeretné megint rossz színben feltüntetni a rendőrséget, mi?

– Hogy mi?

Murphy fogta az alkoholmentes sörét, és ivott egy kortyot.

– Hát tudod, volt már, akinek ráment a karrierje, hogy Strike belemászott a dolgaiba.

– Kinek? – kérdezett vissza Robin. – Roy Carverre gondolsz? Strike próbálta megmagyarázni neki a megoldást, de rá se hederített. És ha már a nyomozóirodát akarod hibáztatni, hogy megoldott olyan ügyeket, amiket a rendőrség nem tudott, hát akkor hibáztass engem is!

Murphy evett még néhány szem sült krumplit.

– Azok a zsaruk, akik továbbra is kiadnak infókat Strike-nak – mondta aztán –, hát, nem szereznek bent sok barátot, annyit mondhatok. Eric Wardle-nek is el kéne gondolkodnia szerintem, hogy elfogad-e egy újabb currys vacsorát.

– Egy csomó infót adtunk át Wardle-nek cserébe! – tiltakozott Robin. – Teljesen kétoldalú ám az információáramlás!

Arra nem mutatott rá, hogy alig néhány hónappal korábban Strike hagyta, hogy Murphy arassa le a babérokat egy gyilkos letartóztatásánál, és hogy a nyomozóiroda egy másik ügyben is jelentős segítséget nyújtott neki. Kénytelen volt arra a következtetésre jutni, hogy Murphy azért neheztel, mert az EHE-vel kapcsolatos sikeres nyomozásukról még mindig folyamatosan jelentek meg cikkek, míg ő mindeddig nem tudta elkapni a két kisfiút meglövő tettest.

Néhány percig megint szó nélkül ettek tovább: csak a fentről dübörgő basszust lehetett hallani.

– Bocs – szólalt meg hirtelen Murphy. – Csak nincs nagy kedvemre a sok gúnyolódás rajtunk a sajtóban. – Felhörpintette a maradék sört, és aztán folytatta: – Ez a Cochran nevű nő akkor bevált?

– Be – felelte Robin. Túl jól is.

– Bent is volt neki híre, úgy hallom.

Robin egyáltalán nem volt olyan kedvében, hogy végighallgassa, milyen csodás nyomozó volt Kim, így inkább a frissen megválasztott amerikai elnök, Donald Trump legutóbbi nyilvános kijelentéseire terelte a szót arról, hogy be kívánja-e börtönözni legyőzött ellenfelét, Hillary Clintont. Valami jó azért kétségtelenül akad Trump megdöbbentő választási győzelmében, gondolta Robin. Mindig szolgáltat témát, amiről beszélni lehet, ha az ember kerülni szeretne más, kellemetlenebb dolgokat.

A vacsora végeztével Murphy kivitte a tányérokat és az evőeszközöket a konyhába, és elmosogatott. Robinnak a lelkére kötötte, hogy maradjon csak a helyén, aztán behozott két kávét. Olyan bizonytalan arccal ült le mellé, hogy Robin valami bizsergő rémületet érzett.

– Akkor… hogy érzel azzal kapcsolatban, hogy…

– Mondtam már, sokkal jobban vagyok. Egészen biztos, hogy szerdán már tudok menni dolgozni is.

– Nem úgy értettem, hogy fizikailag hogy vagy.

Robin persze pontosan tudta, hogy értette.

– Hát, annak nyilván örülök, hogy már nem vagyok a kórházban… egyébként épp most hívott anyám. El kellett altatniuk Rowntreet. A mája felmondta a szolgálatot.

– A francba! – nyögte ki Murphy. – Sajnálom!

Robin kizárólag azért említette meg Rowntree halálát, hogy témát válthasson, de hirtelen meg sem tudott szólalni. Elszorult a torka, és attól félt, elsírja magát, többek közt azért, mert látta, Murphy bizony így is fel fogja hozni, amiről beszélni akar.

– Nem beszélhetnénk róla? – kérdezte Murphy halkan.

– Miről? – felelte Robin nem kis erőfeszítéssel.

– Amit az orvos mondott.

– Mondtam már, elkezdtem újra szedni a fogamzásgátlót.

– Nem, nem arról! Hanem a petesejt-lefagyasztásról.

– Azon nem gondolkodtam – vágta rá Robin.

– De nem gondolod, hogy jó ötlet lenne? Csak a biztonság kedvéért?

– Milyen biztonság kedvéért? – kérdezett vissza Robin, hirtelen elhaló hangon. – Utánanéztem, mivel jár. Az embert teletömik hormonokkal, és altatják is, és néha nem is elég egyszer próbálkozni, ha nem sikerül elég petesejtet kinyerni, vagy nem életképesek!

– Miért ne lennének életképesek? Hisz csak harminckét éves vagy!

Robint megdöbbentette, hogy elfutotta a méreg erre, és igyekezett nem nézni Murphy szemébe. Jaj, el ne sírd magad!

– Az az érzésem, hogy engem hibáztatsz – mondta Murphy.

– Dehogy hibáztatlak, csak… csak úgy beszélsz a petesejt-lefagyasztásról, mintha annyi lenne csak, mint amikor az ember leugrik a boltba. Pedig nem annyi. Invazív eljárás, és időigényes is, lehet, hogy szabadságot is kellene kivennem…

– Csak két percre nem felejthetnéd el a munkát?

– Pont te mondasz ilyeneket! Újabban reggeltől estig dolgoztál!

– Nagyon sajnálom, hogy ma egyedül hagytalak… De gondolod, hogy így szerettem volna? Te mondtad, hogy nem akarod elmondani a szüleidnek!

– Most nem arról van szó, hogy egyedül voltam, jól vagyok egyedül, csak azt mondom, hogy ezek szerint az oké, ha te teszed első helyre a munkát, de az nem, ha én!

– Az más, nekem muszáj elvégeznem, amit…

– Miért, talán fegyverrel kényszerítettek, hogy állj be a rendőrséghez?

– Jaj már, tudod, hogy értem!

– Igen, hogy az én munkám olyan jelentéktelen, hogy nem is számít, ha nem megyek be egy…

– Sosem mondtam olyat, hogy „jelentéktelen”!

– Csak azt akarod, hogy „felejtsem el a munkát”! Hát én meg nem akarom elfelejteni! Véletlenül épp nagyon szeretem a munkámat, ráadásul rohadt jó is vagyok benne! – fejezte be Robin remegő hangon.

– A francba is, tudom én, hogy az vagy! Csak azt akarom, hogy egy kicsit figyelj oda inkább magadra!

– Nem, te azt akarod, hogy figyeljek oda a petesejtjeimre. De a petesejtjeim meg én, az nem ugyanaz!

Erre nagy csend következett.

– Csak azt próbálom elmondani… – kezdte Murphy végül –, hogy ha szeretnéd ezt a petesejt-lefagyasztós dolgot, én végig melletted leszek, ott leszek veled a…

– Hogy érted, hogy „velem”? Téged fognak böködni meg szurkálni, benned fognak matatni, Ryan? Neked kell majd elviselni, hogy beléd dugjanak dolgokat, neked kell majd gyógyszereket kapkodni, egyáltalán éreznél bármiféle fájdalmat vagy kényelmetlenséget?

– Nem – vallotta be Murphy zavartan.

– Sosem beszéltünk még gyerekekről – folytatta Robin. – Még azt sem kérdezted meg soha, egyáltalán akarok-e.

– Én úgy vettem… de hát szereted a gyerekeket! Az unokahúgodat, a keresztgyerekeidet…

– Igen, tényleg szeretem őket, hát persze hogy szeretem! De nem ez a… figyelj! – Robin még mindig a könnyekkel küszködött, és erősen elhatározta, hogy nem sírja el magát. – Nem így akartam ezt a beszélgetést, de ha érdekel, hát nem tudom, akarok-e saját gyereket, érted? De még ha nem is akarok, akkor se volt könnyű… ahogy az az orvos… közölte, csak úgy, a semmiből… hogy az a kibaszott erőszakoskodó tette ezt velem, és… ne!

Murphy már ugrott volna fel, hogy megölelje, de ettől visszahőkölt.

– Bocs – mondta Robin. – Még fáj kicsit. Bocsánat.

– Ne kérj bocsánatot!

Letérdelt a kanapé mellé, és csak Robin kezét fogta meg.

– Én mit tehetek? – kérdezte alázatosan.

– Ne csesztess a munkámmal, meg Strike-kal, meg a nyomozóirodával! – vágta rá dühösen Robin, és a felsője ujjával megtörölte a szemét. – Azt épp eleget csinálta Matthew, meg a saját anyám, a francba is! Senki nem akar rossz fényben feltüntetni senkit, csak azt próbáljuk megállapítani, tudunk-e segíteni ennek a nőnek. Most szülte meg a barátja babáját, és fogalma sincs, hol a pasas! Szörnyű lehet!

– Nem csesztetlek – bólintott Murphy. – Egy pöcsként viselkedtem. Mit tudok tenni, hogy jobban érezd magad? Csak mondd! Fagyi? Hétvége Párizsban?

Robin akarata ellenére is elnevette magát.

– Kutya? Szeretnél egy kiskutyát?

– Ryan, ez úgy hangzik, mintha a furgonodba akarnál becsalogatni!

Erre Murphy nevetett fel, majd Robin is, bár még nevetni is fájt.

– De tényleg, komolyan mondom! – erősködött. – Bármit, csak mondd!

– Bármit?

– Azt mondtam.

– Jól van – vett nagy levegőt Robin. – Tudd meg, mennyire biztos benne a rendőrség, hogy tényleg az a fegyveres rabló volt a páncélteremben!

Murphy erre olyan furán üres arckifejezéssel ült hátra a sarkára, hogy Robin inkább azt mondta:

– Bocs, felejtsd el! Nem akarom, hogy bármi olyat csinálj…

– Nem erről van szó – vágott közbe Murphy.

Az egyik kezével megdörzsölte az arcát.

– A nő, akit ismerek, aki ezen az ügyön volt… részegen egyszer összekeveredtem vele, úgy hat éve.

– Ó! – nyögte ki Robin.

– Nem volt szex. Lizzie épp akkor hagyott el. Csatakrészeg voltam. A kocsmában, ott történt az egész.

– Értem – bólintott Robin.

Murphy nagyot sóhajtott.

– De megkérdezhetem, ha ez tényleg fontos neked. Tudja, hogy most van barátnőm.

– Tényleg?

– Aha – felelte Murphy. – Mert valahányszor összefutunk, egyértelművé teszi, hogy felőle próbálkozhatunk megint, szóval elég sokat emlegetlek… de ha neked annyira fontos, megpróbálhatok kiszedni belőle valamit.

Robin habozott egy kicsit. Tisztában volt vele, hogy nagyon óvatosan kell fogalmaznia most a válaszában, de homályosan annak is tudatában volt, hogy amit most érez, az nem olyasmi, amit sok nő érezne, ha azzal szembesül, hogy az igen jó parti barátja az ő kérésére keresne fel egy nőt, akivel korábban valami erotikus zajlott le közöttük, akár részegen, akár nem.

– Hát, én bízom benned – mondta lassan –, de nem nagyon tetszik a gondolat, hogy valami nő elcsaljon tőlem…

A mondandója betalált, Murphy erre már boldogabbnak tűnt. Megszorította Robin kezét.

– Meglátom, mit tehetek.

– Köszönöm – szorította meg Robin is a férfi kezét.

– Csak az infók miatt szeretsz?

– Dehogy! – felelte Robin. – A sült krumpli is jó… meg még egy csomó más dolog.

Murphy erre magához ölelte, Robin pedig ezúttal nem ellenkezett. Kicsit nyugtalanító volt rájönni, hogy igenis akarja az információt, akkor is, ha Murphynek meg kell hívnia egy-két italra ezt a nőt, akinek korábban tetszett; de annyi minden más miatt kellett most aggódnia, hogy semmi értelmét sem látta elkezdeni még ezt is kielemezgetni.

10

…Testvéri szeretetnek s jóindulatnak kell minket vezetnie testvéreinkkel való minden érintkezésünk s kapcsolatunk során…

Albert Pike:
Morál és dogma az ősi és elfogadott
skót rítusú szabadkőművességben

Strike teljes csapatértekezletet hívott össze szerda délelőttre, mert a Pat által inkább „Mr. A.”-nak hívott krikettjátékos volt felesége közben felszállt egy Kanári-szigetekre induló repülőgépre. Plug az anyja lakásán tartózkodott Camberwellben, amit pillanatnyilag épp Midge figyelt. Strike nagyon szeretett volna ötletelni a futó ügyeken, különösen azzal a céllal, hogy a lehető leghamarabb megszabadulhassanak Mr. A.-tól.

Kilenckor ért le az iroda üvegajtajához, de már nyitva találta, Pat Chauncey, az irodavezetője, már ott ült az íróasztalánál. Pat hatvannyolc éves volt, arca majomszerű, haja egyáltalán nem meggyőző koromfekete; változhatatlan szokása szerint a foga között ott lógott most is az elektromos cigaretta.

– Boldog születésnapot! – károgta. Mély hangja miatt gyakran keverték össze magával Strike-kal a telefonáló ügyfelek.

– Ó – nyögte ki Strike. – Hát, köszönöm.

Nem felejtette el a saját születésnapját, csak remélte, hogy a többiek felejtkeznek meg róla. Nem akart kora reggeli teázós ünneplést, gyertyákkal, kibontandó ajándékkal, és Robint sem akarta különösebben emlékeztetni rá, hogy negyvenkét éves lett. Csakhogy Pat asztalán egy nagy boríték és egy méretes, kékbe csomagolt, kocka alakú ajándék várakozott, és ahogy Strike a konyhasarok felé pillantott, meglátott egy Diana hercegnő képeivel díszített régi süteményesdobozt is, amely határozottan nem tartozott az iroda alapfelszereltségéhez.

– Egy Decima Mullins nevű nő telefonált – kezdte Pat. – Azt akarja tudni, mikor küldi majd neki a szerződést.

– Majd amikor eldöntöttem, hogy elvállaljuk-e az ügyét – indult rögtön a vízmelegítőhöz Strike.

– És Mr. A. is hagyott üzenetet tegnap este. Jelentést akar.

– A picsába már!

Megint nyílt az üvegajtó. Strike odafordult, és látta, hogy Robin érkezett meg.

– Jó reggelt! – köszönt a lány mosolyogva.

– Feltűnően jól festesz ahhoz képest, hogy csak most keltél fel a betegágyból!

– Igen, hát ez az alapozó meg a korrektor érdeme – felelte Robin őszinte vidámsággal. Sokkalta jobban érezte már magát, mint a hétvégén, és sokkal boldogabb is volt most, hogy visszatérhetett az irodába. – Egyébként meg boldog szülinapot!

Kicsit félszegen indult Strike felé, megölelte, és puszit nyomott az arcára, aminek az nagyon is örült.

– És ezt vettem neked – mondta aztán. A vállára akasztott vászontáskából súlyos csomagot szedett elő (ettől is megsajdult kicsit az oldala, ahol a műtétet végezték), és átadta Strike-nak. – Azt meg… – intett a Pat asztalán álló nagy doboz felé – mindannyiunktól kapod. Az enyémet kinyithatod most is, nem valami fantáziadús.

Azt nem mondta, hogy Murphyt kellett megkérnie, vegye meg, amíg ő ideiglenesen nem jöhetett el otthonról, és épp ezért is érezte eléggé személytelen ajándéknak. Strike lefejtette a papírt a dobozról: a valaha volt kedvenc whiskyje volt benne. Robinnak igazán nem kell tudnia, hogy ez az immár halott exmenyasszonyára emlékezteti, ezért csak annyit mondott:

– Remek, nagyon köszönöm!

– Na és miért is kell mind összeüljünk?

– Mert nyílt rá lehetőség – közölte Strike. – Mrs. A. elutazott. Midge figyeli Plugot, de majd bejelentkezik, Dupla pedig…

– Na ne hülyéskedj! – dermedt meg Robin, ahogy épp felakasztotta volna a kabátját. – Megint Dupla?

– Jó reggelt! – lépett be az ajtón Kim, mielőtt Strike válaszolhatott volna. – Boldog születésnapot, Cormoran!

– Köszi! – indult Strike a szekrény felé, ahol a kinyithatós székeket tartották. – Egyelőre még nem bólintottam rá, hogy Duplát is elvállaljuk – szólt hátra Robinnak válaszul. – Amíg végleges döntésre nem jutunk Decima Mullinsról, szerintem nincs rá kapacitásunk.

– Elvileg hamarosan lesz valami infóm, mármint arról, mennyire biztosak benne, hogy Knowles volt az a holttest – fordult Kim Strike-hoz nagy magabiztosan. – Szóltam néhány kontaktomnak. Mondjuk, olyan furán titkolózó mindenki ezzel az üggyel kapcsolatban. Malcolm Trumant, aki a nyomozást vezette, fel is függesztették a munkából.

– Komolyan? – fordult oda Robin is. – De miért?

Megint nyílt az üvegajtó.

– Reggelt! – köszönt be a glasgow-i születésű Barclay. Magas volt, horgas orrú, a haja korán megőszült, és akárcsak Strike, ő is a hadseregből jött. – Ja igen – tette hozzá, amint meglátta a csomagot Pat asztalán. – Bó’dog szülinapot!

– Köszönöm! – nyugtázta ismét Strike.

– Robinnak má’ mondta Duplát? – érdeklődött Barclay.

– Ki az a Dupla? – szólt közbe Kim.

– Egy pasas, aki imádja, ha megcsalják – foglalta össze Barclay. – S azé’ fizet, hogy kapják rajta a csajait.

– Á, egy felszarvazás-fétis! – bólogatott értőn Kim.

– És ezúttal ki a szerencsés hölgy? – kérdezte Strike-tól Robin.

– A felesége.

– Jézusom, valaki hozzáment feleségül?

– Mindannyian követtünk el hibákat – replikázott Kim. – Mondjuk, én legalább egyikhez sem mentem hozzá.

Még fel is nevetett. Robin volt az egyetlen elvált a nyomozók között, és érezte, hogy valami igen ismerős ellenszenv kezd növekedni benne, de megnyugtatta magát: Kim nyilván nem bántásból mondta.

Amikor megjött Shah is, aki bár alacsonyabb volt mindkét férfi kollégájánál, de annyira jóképű, hogy általában őt választották női tanúkkal vagy gyanúsítottakkal bájologni, Pat a FaceTime-on tárcsázta Midge Greenstreetet is.

– Boldog szülinapot, Cormoran! – köszönt be Midge. Rövid, hátranyalt haja volt, tiszta, szürke szeme, és pillanatnyilag épp a kocsijában ült. – Mennyi is most, negyvenöt?

– Kettő – javította ki Strike. – Negyvenkettő. Jól van, akkor kezdhetjük?

– Az ajándékát kinyitotta már? – érdeklődött Midge.

– Hát nem könnyű magának ajándékot venni! – jegyezte meg Pat. Nagy nehezen felemelte a csomagot az asztalról, és odanyújtotta Strikenak. – Szóval praktikus dolgot választottunk.

Strike kinyitotta a csomagot, és megkönnyebbülve látta, hogy nem olyasmi, amit fel kéne próbálnia itt, mindenki előtt; nem is valami felesleges dolog, amit udvariasságból a lakásában kéne tartania – hanem egy jó nagy doboznyi a kedvenc elektromoscigaretta-folyadékából.

– Ennyi nikotinnal egy bikát is el lehetne intézni – mondta. – Remek. De tényleg. Nagyon köszönöm… Na jó, akkor legjobb, ha Pluggal kezdjük, hátha Midge-nek ki kell majd lépnie. Mit csinál most? – nézett Midge-re a képernyőn.

– Már megint ordítozott szegény öreg anyukájával, asszemét! Hallottam még az utcáról is, de ma még nem…

– Én már mondtam Cormorannak – vágott közbe Kim –, hogy vasárnap…

– Nem baj, ha befejezem előbb? – szólt rá gorombán Midge a képernyőről.

– Bocs – felelte Kim felvont szemöldökkel. – Mondja csak!

– …ma még nem ment sehová – fejezte be Midge dühös tekintettel.

– Nna – vette át a szót Kim, még fel is nevetett kicsit. – Na, vasárnap kocsival elment Ipswichbe, ott találkozott még néhány pasassal egy kocsmában. Az egyik valami nyilvántartásszerűbe írogatott. Lefotóztam a rendszámtáblákat, és majd megkérem egy ismerősömet a rendőrségnél, hogy nézze meg, van-e róluk valami.

– Remek munka, ez nagy segítség lenne – bólintott Strike. Robinnak eszébe jutott, mit mondott Murphy: „bent is volt neki híre”, és nagyon próbálkozott, hogy ne bosszantsa most Kim igyekezete. De nem igazán sikerült. – De nincs elég emberünk – folytatta Strike –, hogy most elkezdjük Plug haverjait is követni, hacsak meg nem tudunk szabadulni Alpá… – itt elkapta Pat dühös pillantását –, Mr. A.-tól. És ha már itt tartunk…

– Kurvára nem dugja a nőt a kibaszott Culpepper! – jelentette ki Barclay. – Ha azt akarja, hogy ne jelenjék meg róla minden szar az újságba’, akkor tán ne viselkedjék olyan alpárian!

– Igen, de az újságok a régebbi alpáriságairól írnak! – vetette ellene Shah. – És ha nem az exétől származik az információ, akkor mégis ki szivárogtat?

Tizenöt percig beszéltek azokról, akikkel Mr. A. és a volt felesége találkozgatni szoktak. Robinnak még eközben rezgett a telefonja: Murphy küldött üzenetet.

Megvan, amit akartál, de kényesebb a dolog, mint gondoltam.

Rögtön vissza is írt:

Ryan, nagyon, nagyon köszönöm! Az oké lenne, ha Strike-nak is elmondanád, nem csak nekem?

Miután Mr. A.-val végeztek a megbeszélendők listájáról, Strike továbblépett Decima Mullins kérdésére. Összefoglalta a dolgok jelenlegi állását a többieknek, bár Decima kisbabáját kihagyta, Kim pedig megint bedobta, hogy reméli, az egyik rendőrségi ismerőse hajlandó lesz megmutatni az ezüstkereskedő páncéltermében talált holttesten végzett DNS-vizsgálat eredményét. Robin közben tűkön ülve várta Murphy válaszát, de az csak nem jött: közben átbeszéltek mindenféle költségekhez kapcsolódó kérdéseket, azt, hogy a közeledő karácsony és újév alkalmából melyik külsős mikor szeretne szabadságot kivenni, elintéztek néhány feladatcserét, és a válasz csak ekkor érkezett meg:

Jó rendben, de személyesen csináljuk és SENKI MÁS nem tudhatja, h bármit is átadtam. Rendesen nagyon kényes a dolog.

Robin felpillantott. Pat épp egy cukormázas házi tortát szedett elő a Diana hercegnő-képekkel díszített dobozból. A foga között szokásos elektromos cigarettájával két gyertyát szúrt bele, egy nagy négyest és egy kettest.

– Nem akartam negyvenkét külön gyertyát rakni rá – mondta Strike-nak, ahogy odavitte az asztalhoz. – Tűzveszélyes!

Strike mindent megtett, hogy úgy nézzen ki, mint aki örül, amíg a többiek elénekelték a ’Happy Birthday’-t. Robinnak fel is tűnt az erőltetett mosolya, és még a dal vége előtt el is nevette magát. Örömmel vette észre, hogy a nevetés már nem okoz nagyobb fájdalmat. Strike-ot akaratlanul is mulattatta Robin vidámsága, és mire Pat rászólt, hogy fújja el a gyertyákat, már őszinte vigyor ült ki az arcára.

– Na, kívánt valamit? – érdeklődött huncut mosollyal Kim, Pat meg nekilátott tortát vágni mindenkinek.

Strike (aki nem kívánt semmit) nem felelt.

– Strike, utána majd válthatnánk néhány szót gyorsan, Decima Mullinsról? – kérdezte Robin.

– Persze, mindenképp – bólintott Strike, és elvette Pattől a tányért, rajta a szelet csokitortával. – Nekem is van néhány újdonságom elmondani!

Robint titokban nagy elégedettség töltötte el, ahogy meglátta Kim arcán a felvillanó bosszúságot.

11

Ha két élet összeér, forradás: ketten egyek, s közös árnyuk a harmadik…

Robert Browning:
A tűz mellett

Amikor a külsősök megették a tortájukat, és elmentek a dolgukra, Strike és Robin beköltöztek a belső irodába. Az ablakot apró esőcseppek pöttyözték kívülről. Pat az asztalánál maradt, Robin pedig becsukta az iroda ajtaját.

– Midge mostanában nincs épp fényes kedvében – jegyezte meg Strike.

– Kim a szavába vágott – mutatott rá Robin.

– Nem csak erre gondolok. Egész héten ocsmány egy hangulatban volt.

– Tashával nincsenek jól most – mondta Robin, akinek végig kellett hallgatnia Midge összes kapcsolati problémáját, amikor legutóbb váltották egymást Mrs. A. megfigyelésénél. – Tasha elutazott forgatni, és Midge szerint valami van közte meg a főszereplő pasas között.

Strike csak valami meghatározhatatlan hangot adott ki erre. A külsősei problémás szerelmi élete csak a legkevésbé érdekelte. Volt épp elég baja a sajátjával.

– Ryannek sikerült némi információt szereznie nekünk, a páncélteremben talált holttestről – jelentette be Robin. – Ismer valakit, aki dolgozott az ügyön.

– Á! – nézett fel Strike. – Remek!

Az nem volt az ínyére, hogy le legyen kötelezve Murphynek, de az információ akkor is információ.

– Tudom, hogy szülinapod van, szóval biztos van programod – folytatta Robin –, de ha ma este ráérnél átjönni hozzám, egyenesen tőle hallhatnád te is. Nem akarja megírni. Úgy veszem ki, elég kényes a dolog.

– Ja, az teljesen lehetséges – felelte Strike, mert az esti programja annyi volt csak, hogy az ágyán heverve sört iszik, és megnézi az Arsenal–Paris Saint-Germain Bajnokok Ligája-meccset. Persze, Lucynek sem ezt mondta: a húga úgy tudta, a barátaival, Nickkel és Ilsával megy vacsorázni.

Robin most felvett egy fényképet az asztalról.

– Ezt akartad mutatni?

– Nem, de azért nézd meg – felelte Strike. – Az Rupert Fleetwood.

Amíg Robin a kerek fejű, széles vállú Rupert Fleetwood képét tanulmányozta, rajta a burgundivörös csokornyakkendős-mellényes pincéregyenruhát, Strike folytatta:

– És tegnap este felhívtam Shankert is, hogy kiderítsem, nem hallott-e valami nagykutya kokódílerről, akit talán „Kotor” néven ismernek.

Robin jól tudta, hogy Shanker egy igazi megélhetési bűnöző, akit Strike tizenhét éves kora óta ismer. Robin kedvelte is, bár Strike úgy érezte, ez nem igazán jó ötlet.

– És? – nézett Strike-ra Robin.

– Tudta, kiről van szó. Fleetwood idióta lakótársa határozottan rossz pasassal akaszkodott össze. Megkértem Shankert, nézzen körül kicsit nekem, derítse ki, ez a Kotor nem tett-e el láb alól mostanában egy exmagániskolást. A szokott áron – tette még hozzá.

Shanker hiába volt Strike barátja, ingyen nem szokott semmit sem elvégezni.

– No, ez jó hír – bólintott Robin. – Egyébként olvastam az e-mailedet Rupert nagynénjéről. Hát, nem igazán hangzik egy kedves néninek.

– Igazi klasszikus sárkány – helyeselt Strike. – Semmi érzelem vagy aggódás. Mondjuk, ne feledd, nem tudjuk a történetüket. Lehet, hogy Rupert kirámolta a házát, mielőtt Angliába jött Svájcból.

– De a néni is azt mondta, hogy New Yorkban van?

– Aha, de azt nem volt hajlandó elárulni, hallott-e felőle május 25-e óta. És őszintén szólva nem nagyon tudom, mégis mennyire komolyan keresne a rendőrség valakit, akinek a legközelebbi hozzátartozója állítja, hogy el sem tűnt. Decimával nem házasodtak össze, és nem éltek együtt, szóval neki nincs sok alapja, hogy nagy embervadászatot követeljen.

– Amíg feküdtem, átolvastam a cikkeket a gyilkosságról – mondta Robin. – Amikben a Hiram Abiff-féle szabadkőműves-legendákat emlegetik. Hallottál arról?

– Ó, persze! – felelte Strike. – Salamon templomának legtudósabb építője, akit meggyilkolnak, mert nem hajlandó elárulni a Kőműves Mester titkait. Nemes Kőműves Mester testvérem titkait hűségesen megőrzöm, ha rám bízzák, kivéve, ha gyilkosság vagy árulás a titok – szavalta kenetteljesen.

Robin csak bámult rá.

– Mi van? – nézett vissza Strike.

– Ne mondd, hogy szabadkőműves vagy!

– Hát kurvára nem, nyilván! – horkant egyet Strike.

– Hát, én honnan tudhatnám? Titkos társaság, nem?

– „Olyan társaság, amelynek titkai vannak”, most ez a pontos megfogalmazás. Nem, csak a seregben egy haverom volt az. Graham Hardacre. Időnként Hiramnak hívtam szívatásból. De, mondjuk, ő csak azért lépett be, hogy egyen meleg ételt is.

– Hogy mi?

– A felesége nem főz. Szendvicseken élnek. És a szabadkőműves-vacsorákon végre indokolt módon juthatott steakhez.

– És ő nem tudott volna megtanulni főzni?

– Ha ez valaha eszébe is jutott, rögtön elhessegette az ötletet, hisz csakis egy megbomlott elméből pattanhatott ki ilyen. Vicces egy pasas Hardy, a szónak a „fura” meg a „szórakoztató” értelmében is. De, mondjuk, remek nyomozó.

Ahogy kimondta, eszébe jutott, hogy Hardacre írt is neki egy e-mailt néhány hónappal azelőtt, amit ő meg sem válaszolt, mert lefoglalta a munka meg a személyes problémái. Útjaik eléggé elváltak egymástól, amióta Strike otthagyta a sereget és Londonba költözött, Hardacre pedig maradt a Királyi Katonai Rendőrség Különleges Nyomozóegységében. A nyomozóiroda korai időszakában tett is Strike-nak néhány szívességet, de személyesen öt éve nem is találkoztak, esett le Strike-nak.

– Hát, érdekes lesz Murphytől hallani, mennyi igazság is volt ezekben az Abiffról szóló híresztelésekben – mondta.

– Miért csinálják ezt a férfiak? – kérdezte Robin.

– Mit, hogy meggyilkolják egymást?

– Nem, hanem miért imádják úgy a zárt társaságokat, ahol vannak rituálék meg ilyenek? A nőket annyira nem vonzza az ilyesmi.

– Nem t’om – felelte Strike, de pillanatnyi gondolkodás után még hozzátette: – Asszem, talán mi jobban bírjuk a hierarchikus szervezeteket, mint ti. És általában kell valami ok, hogy találkozzunk. Elmenni együtt csinálni valamit, vagy megnézni valamit. Nem gyakran van, hogy csak ott üldögélünk egymásnál, hacsak nincsenek nők is a dologban.

– Akkor a szabadkőművesség olyan, mint a kispályás foci?

– Kivéve, hogy a kispályás fociban nem olyan fontosak a vicces kézfogások, és a játékosok nem kérdezgetik egymástól gyakran, hogy hány éves a nagyanyjuk.

– Hogy mit? – kérdezett vissza teljesen összezavarodva Robin.

– A szabadkőművesek így tudakolják meg egymástól, melyik páholy tagjai. Minden páholynak van egy száma. „Hány éves a nagyanyád?” „Kétezer-ötvenhárom!”

– Ezt mind Hardacre mesélte?

– Van, amit ő. De a nagy részét meg lehet találni bárhol. Az alapján, amit Hardacre-től hallottam, a szabadkőműveseknek segíteniük kell a szükséget szenvedőket, különösen a szabadkőműves testvéreket, és úgy általában jó polgárnak lenni. És ott van még a figyelmeztetési kötelezettség is.

– Az meg mi?

– Semmi sem tárható nyilvánosság elé. Csak testvérileg félrevonják, aki eltévelyedett, és figyelmeztetik.

– És ez érvényes bűncselekményekre is? – kérdezte kíváncsian Robin.

– „Kivéve, ha gyilkosság vagy árulás a titok” – idézte újra Strike. – Vannak részletek, amelyeket nem ismerhet a nyilvánosság. A nagy dolgokról Hardacre sem hajlandó beszélni.

Robin az órájára pillantott.

– Ideje mennem – mondta kelletlenül, mert érdekelte volna még a téma. – Néhány óra múlva át kell vennem Midge-től a megfigyelést. Ma este jó neked a hét óra? Majd rendelek pizzát, vagy valamit.

– Aha, remek – bólintott Strike. – Akkor este!

Robin el is indult, Strike meg elmélázott azon, vajon milyen is lesz ma Robin és Murphy társaságában, merthogy most először tölt velük egy estét azóta, hogy egy párt alkotnak. Talán még arra is lehetősége nyílik, jutott eszébe, hogy megmutassa, mekkora egy pöcs Murphy.

Ezzel a kétségtelenül gyerekes, ám igen jóleső gondolattal fordult vissza a számítógépéhez, és nekiállt jelentést írni Mr. A.-nak.

12

Mindannyian tévedünk, bár nem mind ugyanakkorát.

Albert Pike:
Az ősi és elfogadott skót rítusú
szabadkőművesség kézikönyve

Robin csak akkor érezte meg, hogy némileg azért tart az estétől, amikor már eljött a Denmark Street-i irodából.

Nagyon is tisztában volt vele, hogy a nyomozótársa meg a barátja, akik Murphy és az ő kapcsolatuk kezdete előtt egészen barátságosan viselkedtek egymással, most már eléggé ellenségesek. Murphy már többször is utalt rá, hogy gyanakvással figyeli Robin és Strike barátságát, és Robin végül úgy tudta lezárni ezt, hogy azt mondta a barátjának, Strike most egy ügyvédnővel jár, bár ez nem volt igaz: Strike rövid viszonya Bijou Watkinsszal már azelőtt véget ért, hogy ő ezt elmondta Murphynek. Azóta sem említette, hogy a dolognak vége, mert nagyon is kapóra jött ez neki. Teljesen megértette ő, miért zavarja Murphyt ennyire, milyen közel állnak egymáshoz Strike-kal, mert a volt felesége is egy férfi barátjáért hagyta el a nyomozót; de Robin úgy érezte, semmi szüksége felesleges féltékenykedésre, mert ő meg a volt férjétől kapta azt meg bőségesen.

Azt, hogy Strike miért érez ilyen ellenszenvet Murphy iránt, már titokzatosabbnak találta, de gyanította, azért lehet, mert Strike fél, hogy elveszíti az üzlettársát, ha az házasságot és gyereket akar majd. Ha tényleg ez volt az ok, azt Robin egyszerre érezte sértőnek és dühítőnek is, hisz mostanra nyilván számtalanszor bizonyította, mennyire elkötelezett a munkája és a nyomozóiroda iránt. Persze, Strike viselkedésének lehetett más magyarázata is, de azon ő most nem fog gondolkodni – csak hát, persze hogy gondolkodott rajta, gyakrabban is, mint azt hajlandó lett volna bevallani. Pontosan megmondtam Ameliának is, mit írt Charlotte… hogy tudja, hogy szerelmes vagyok beléd…

Hagyd abba!, szólt rá magára határozottan Robin, miközben este hatkor a nappalijában takarított. Bosszantotta, hogy ilyen nyugtalan, és utálta, hogy a fegyelmezetlen agya már megint visszatért ahhoz a beszélgetéshez, amelybe Strike bedobta ezt a bombát, majd hidegvérrel elsétált. Nem szerelmes ő beléd, csak bosszantó seggfej módjára viselkedett! Robin a szükségesnél kicsit energikusabban törölgette le a dohányzóasztalt, mintha dacolni próbálna a műtéti hegnél érzett enyhe lüktetéssel; és emlékeztette magát, hogy igenis nagyon boldog Murphyvel.

Zaklatott idegeit az sem nyugtatta meg, amikor figyelemelterelésképp bekapcsolta a híradót, és a képernyőről Jonathan Wace, a szektavezér képe bámult vissza rá. Gyorsan ki is kapcsolta a tévét.

Remélte, hogy Murphy már fél hétre megérkezik, és eleve ott lesz, amikor Strike megjön, de a rendőrnyomozó huszonöt perces késéssel futott csak be. Robin már épp azt gondolta, Murphy csak saját magát okolhatja majd, ha Strike ér oda előbb, amikor a barátja bekopogott az ajtón. Egy vizeskulacs volt nála, a vállán az edzőtermi táskája, és ki is volt pirulva kicsit.

– Egy pasas lent beengedett. Bocs, hogy késtem! Lementem egy órára a terembe, amikor meg kijöttem, láttam, hogy valami balfasz rám állt a parkolóban. Meg kellett várnom, amíg kijön ő is.

– Semmi baj – hessegette el Robin, majd csókkal és öleléssel üdvözölte, mert örült, hogy legalább sportolt valamit. Remélhetőleg a stressz-szintjét is lejjebb vitte a dolog, mert az még mindig igen magas volt. A nyomozócsapata továbbra is kapta a magáét a lapokban, mert azóta sem találták meg, ki lőtte meg a két kisfiút. – Annyira hálás vagyok ezért, Ryan, de komolyan!

– Hát ja, ha nem kellett a párizsi hétvége… Strike itt van már?

– Nem, de bármelyik percben megérkezhet – felelte Robin. – Már rendeltem pizzát.

Azt próbálta kommunikálni a barátjának, hogy a nyomozótársa miatt aztán nem tesz semmiféle külön erőfeszítést: ezért is vett fel csak farmert meg egy régi pulóvert.

– De ugye megmondtad neki, hogy ez elég ké…?

Megszólalt a kapucsengő. Robin beengedte az épületbe Strike-ot, és néhány perccel később a nyomozó már Murphyvel rázott kezet, szinte még mosolyogtak is egymásra. Strike átadott Robinnak egy üveg vörösbort, a lány megköszönte, és már ment is a konyhába poharakért. Ekkor ismét csöngettek.

– Majd én! – kiabált ki a konyhába Murphy, és amíg a pizzafutárt beengedte a házba, Strike levette és felakasztotta a kabátját, közben pedig felfigyelt rá, hogy Murphy edzőtermi táskája ott hever hanyagul ledobva a hálószoba ajtaja előtt.

A lakásban nem nagyon változott semmi azóta, hogy Strike legutóbb itt járt – akkor itt is aludt, bár sajnos csak a kinyitható kanapén. Vajon Murphy tud erről, töprengett? Látta, hogy a növény, amelyet a beköltözés alkalmából ajándékozott Robinnak, még mindig él és virul, de némileg bosszúsan fedezte fel, hogy a kandallópárkányon most már feltűnt egy Robint és Murphyt ábrázoló fénykép is: egymásba karolva állnak rajta egy ház előtt, amely vészjóslóan hasonlít Robinék yorkshire-i házára.

Miután Murphy kifizette a pizzafutárt, és bevitte a pizzákat Robinnak a konyhába, visszatért Strike-hoz, aki még mindig a szoba közepén álldogált szótlanul.

– Amit megtudtam, az mind szigorúan bizalmas – mondta neki halkan. – Ha bárki megtudja, hogy továbbadtam, nyakig leszek a szarban. Az ismerősömnek sem lett volna szabad annyit elmondania, amennyit elmondott, szóval ő is kockáztat, ha bármi kiszivárog.

– Tőlem nem szivárog – biztosította Strike.

– Ezt Robin akarta. Azért mentem bele.

Mivel aligha lett volna valószínű, hogy Murphy a Strike iránt érzett szeretettől vezérelve kezd információt keresni, a nyomozó nem értette egészen, ezt miért is mondja most neki.

– Szóval… – intett Murphy kurtán a háromszemélyes kanapé felé.

Strike egy fotelt választott, Murphy meg a kanapéra ült. Robin hallotta kintről a kényelmetlen csendet, eszébe jutott, hogy bár tett volna be zenét, és kicsit szaporábban szedte össze a tányérokat, szalvétákat és poharakat.

– És hogy mennek a dolgok az ügyvédnővel? – kérdezte Murphy.

– Milyen ügyvédnővel? – nézett rá Strike.

Kint a konyhában Robinnak hirtelen liftezni kezdett a gyomra.

– Én azt hittem, valami ügyvédnővel jár most. Bijou vagy valami ilyen nevűvel?

– Ja! – bólintott Strike. – Ja igen. Remekül.

Robin sietve visszajött a szobába, kicsit ki is volt pirulva. A kezében a pizzák, a tányérok és a szalvéták, és inkább nem is pillantott Strike-ra.

– Na, akkor kezdjünk neki? – kérdezte, aztán leült a kanapéra Murphy mellé. Az előhúzta a jegyzetfüzetét.

– Épp mondtam Strike-nak, hogy ez nem kerülhet ki innen.

– Tőlünk nem fog, Ryan, ígérem! – felelte Robin, és töltött bort Strike-nak.

– Jól van. Na… – Murphy fellapozta a jegyzetfüzetét, Strike meg kivett egy szelet pizzát. – Az alapokat ismeritek. Egy pasast, aki a William Wright nevet adta meg, felvettek dolgozni ebben a holborni boltba, a Ramsay ezüstkereskedésbe. Két hétig dolgozott ott. A harmadik hétfőn, amikor a tulajdonos kinyitotta a páncéltermet, ott találta Wright megcsonkított holttestét, a pénteken levitt értékes ezüstök meg mind eltűntek. A zsaruk hamar kiderítették, hogy William Wright nem is volt valós személy. A név és a megadott születési idő alapján nem volt róla semmilyen adat, és az állásinterjúra megadott referenciái is hamisak voltak. A doncasteri régiségboltban, ahol állítása szerint korábban dolgozott, sosem hallottak róla. A két referenciaszemélyhez megadott telefonszám névtelen, feltöltőkártyás telefon. Jelentkezett aztán valaki, hogy Wright ott lakott az alatta lévő lakásban Newhamben. Csak egy hónapja volt ott, készpénzzel fizette a kauciót, és a ház többi lakója is csak úgy ismerte, hogy William Wright Doncasterből.

Murphy ivott egy kortyot a kulacsából, és Strike, aki eddig jegyzetelt, most hirtelen úgy látta, a sportoláshoz való kulacsok használata sportoláson kívül idegesítő modorosság. Murphy lapozott egyet, és folytatta:

– Az utolsó leellenőrizhető alkalom, amikor élve látták Wrightot, június 17-én, pénteken volt. A bolt belső biztonsági kamerájának felvételén ott van pénteken majdnem egész nap…

– „Majdnem”? – kérdezte Strike.

– Késő délután elküldték elintézni valamit, de aztán visszajött, és bent is maradt a boltban hatig. Hat után tíz perccel látszik egy térfigyelő képén, hogy bemegy a Covent Garden metróállomásra. Térfigyelő kamerákon látszik az is, hogy vasárnap a hajnali órákban négy ember megy be a Wild Courtba, ez a Ramsay ezüstkereskedés utcája, időben elég közel ahhoz, amikor tudjuk, hogy betörtek a boltba. A nyomozás kiinduló hipotézise, hogy ez Wright volt három társával. A bolt belső biztonsági kameráján látszik, hogy valaki bemegy olyan hajnali egy körül, teljes sötétben. Odamegy a kamerához, és kikapcsolja. Az most az álláspont, hogy Wrightot nem sokkal ezután ölte meg a vele lévők egyike, vagy akár többen közülük. Az orvosszakértők szerint nagyjából 48 órája lehetett halott, mire rátaláltak.

– És akkor határozottan a páncélteremben ölték meg? – kérdezte Strike. – Nem valahol máshol, és aztán később vitték le oda?

– Nem, határozottan a páncélteremben történt – rázta a fejét Murphy. – A vérfröccsenések mintázatát lehetetlen hamisítani a szakértők szerint. Volt egy részleges lábnyom is, amelyet egyértelműen akkor hagyott valaki, amikor a vér még nem alvadt meg a padlón.

– A lábnyomról vannak részletek? – érdeklődött Strike.

– Azt hittem, a holttestet akarják azonosítani, nem a gyilkosokat elkapni.

– Ha azonosítjuk a gyilkosokat, az segítene a holttest azonosításában is – felelte Strike, és állta Murphy jéghideg tekintetét.

– Mint hamarosan megérti, nagy oktalanság lenne ezeknek a gyilkosoknak a nyomába erednie – nézett le a jegyzeteire Murphy. – A biztonsági kamerát olyan hajnali három körül kapcsolták vissza, a riasztót újra beindították…

– Miért, kikapcsolták, amikor bementek a boltba? – kérdezte Strike.

– Azt… azt nem tudom – vallotta be Murphy, és keresgélt egy kicsit a jegyzetfüzetében. – Gondolom, igen. Mindenesetre senki sem járt a boltban egészen hétfő reggelig.

Megint ivott egy korty vizet, aztán folytatta:

– A külső térfigyelő kamerákon a közvetlenül a rablás utáni időszakban csak magányos személyek vagy párok láthatók a Wild Court környékén, szóval a három tolvaj külön-külön távozott.

– És magukkal vitték az ellopott ezüstöt? – szólalt meg most Robin.

– Erről az ismerősöm nem tudott sokat mondani… talán hátizsákokba gyömöszölték? A nyomozók úgy gondolják, egyikük beszállt egy kocsiba, ami nagyjából a megfelelő időben ért a Wild Streetre, de itt a legközelebbi térfigyelő nem működött. A forrásom szerint egy hamis rendszámú kocsi elhaladt egy távolabbi kamera előtt nem sokkal hajnali három után, csak a sofőr ült benne. A következő néhány kamerán már az látszott, hogy ketten utaznak a kocsiban.

– Milyen típusú kocsi? – kérdezte Strike.

– A forrásom nem mondta – válaszolta Murphy, ezúttal már fel sem nézve. – Ahogy mondtam, a bolt zárva volt vasárnap, a holttest tehát felfedezetlenül maradt egészen hétfőig, amikor a bolt tulajdonosa kinyitotta a páncéltermet.

– Akkor tehát megcsonkították, ugye? – érdeklődött Strike.

– Aha, de a boltban dolgozók felismerték, hogy Wright az, a haja, a magassága, a testalkata, satöbbi alapján. A holttestből vett DNS-minta egyezett a boltból vett DNS-mintával, többek között a mosdó szifonjában talált hajmintával. Valami különös ruhadarabot adtak a holttestre, de a forrásom ezt sem mondta, pontosan mit. Az volt a benyomásom, azért, hogy valami üzenetet küldjenek ezzel, vagy talán hogy megalázzák?

Murphy megint ivott egy korty vizet, aztán folytatta:

– És a most következő az, amiről nem beszélhettek senkinek!

– Nem fogunk! – biztosította ismét Robin.

– Na jó – bólintott Murphy, és folytatta: – Jason Knowlesnak nagyon jó kapcsolatai voltak, mármint az alvilágban. A legtöbb családtagja szélhámos, a nagybátyja meg igazi nagyhal. Maga Knowles, mondjuk, nem volt az, csak piti tolvaj.

– A Nemzeti Bűnüldözési Ügynökségnek van egy civil beépített embere Knowles nagybátyjának a körében, már jó hat hónapja, merthogy a nagybácsi fegyverekkel üzletel. Ez a beépített ember hallotta két különböző forrásból is ugyanazt a sztorit: hogy Jasont odacsalták, és abban a hitben ment, hogy ő meg a gyilkosai együtt csinálják a melót, és hogy a holttestét azonosíthatatlan állapotban hagyták ott. Az volt a szóbeszéd, hogy személyesen a nagybátyja adta ki az ukázt, hogy öljék meg, mert gyanakodott, hogy ő ad át információt a rendőrségnek.

– Jézusom! – nyögte ki halkan Robin.

– Az ezüstkereskedéses melónak stimmelt minden részlete. A holttest magasságra, testalkatra egyezett Knowlesszal, és amikor a nyomozók megmutatták Knowles fényképét a bolt dolgozóinak, azok azt mondták, szerintük ő volt. Azt is mondták, hogy nem lehetnek száz százalékig biztosak benne, mert Wrightnak volt szakálla, Knowlesnak a képen meg nem, és Knowles szemüveget sem viselt, mint Wright, és általában barnítókrémet sem használt. Wright haja is sötétebb volt Knowlesénál, de aztán kiderült, hogy a holttest haja is festve van. És Knowles büszkélkedett is vele, hogy a következő melója benne lesz minden újságban, az ellopott ezüst meg tényleg komoly történelmi jelentőséggel is bír.

– Ujjlenyomatok? – kérdezte Strike.

– Pont ez volt a probléma.

– Knowlesé nyilván megvolt, nem?

– Meg, de a holttestnek hiányzott mindkét keze, ami nyilván arra utal, hogy a gyilkos tudta, hogy az ujjlenyomat azonosíthatná a hullát.

– Wright ujjlenyomata nem volt ott szerteszét a boltban?

– Az eladók kesztyűben fogják meg az ezüsttárgyakat, azzal nyitják ki az üvegvitrineket, és sajnos a takarító nagyon alapos munkát végzett a boltban, a munkatársaknak fenntartott részen és a mosdóban is hétfő reggel, pont, mielőtt megtalálták a holttestet.

– Ki a takarító? – kérdezte Strike.

Murphy lapozott egyet.

– Egy Todd nevű pasas.

– Férfi takarító?

– Én úgy hallottam, hogy férfiak is tudnak takarítani – szúrta közbe Robin.

– Én azt hittem, ez ilyen városi legenda – replikázott Strike.

Murphy folytatta, mintha meg sem hallotta volna ezt a két mondatot.

– A beépített ember nyilván veszélybe került volna, ha a rendőrség DNS-minta alapján próbálja azonosítani Knowlest, így aztán a bűnüldözésiek arra kérték a nyomozókat, ködösítsenek egy kicsit, forduljanak a lakossághoz információért, amíg ők le nem zárják a fegyverkereskedős ügyet, és Knowles rokonaitól is lehet biztonságosan mintát venni.

– De sajnos ekkor a nyomozást vezető felügyelő, Malcolm Truman magánakcióba kezdett, és bejelentette, hogy a rendőrség biztos benne, hogy Knowles volt a holttest.

– Ezt meg mi a faszért csinálta? – nézett fel Strike őszinte értetlenséggel.

– Az újságírók mind a szabadkőműves-vonalat feszegették, Truman meg nem akarta, hogy azt higgyék, zsákutcába jutott a nyomozása. A forrásom szerint egy arrogáns pöcsfej, és csak nem akarta, hogy a lapokban azt írják, lövése sincs. Fel is függesztették, miután ezt bejelentette. Az ügyön dolgozó csapat igyekezett mérsékelni a károkat, de az újságokat már nem érdekelte az egész, miután kiderült, hogy Wright is egy bűnöző volt, a szabadkőműves-vonal meg hülyeség. A nagy konklúzió – zárta le Murphy –, hogy William Wright igazából Jason Knowles volt, de ezt még nem tudják bizonyítani.

Azzal letette a vizes kulacsát, és pizzáért nyúlt.

– Gondolom, a bolt dolgozóit tisztázták? – kérdezte Strike.

– Aha, mindannyiuknak sziklaszilárd alibije volt – mondta a pizzát rágva Murphy. – Todd, a takarító, hajnalig kártyázott a rendes pókercsoportjával, akik mind megerősítették, hogy ott volt. A boltvezető, egy Pamela nevű nő, Granthamben töltötte a hétvégét, egy családtagja esküvőjén, péntek este nyolckor indult el. A tulajdonos, Ramsay, közben a feleségét is ápolja otthon, náluk barátok vendégeskedtek hétvégén, akik megerősítették, hogy csak velük ment el otthonról a kocsmába, ebédelni szombaton.

Mindhárman szótlanul ettek egy darabig. Robin meg akarta kérdezni Strike-ot, mit gondol, de nem Murphy előtt. Strike közben azon tűnődött, hogy a rendőrnyomozó nyilván nem akarja, hogy a nyomozóiroda ezen az ügyön dolgozzon, és bár e pillanatig ő maga is ellene volt, most hirtelen az jutott eszébe, vajon nem tálcán kínált lehetőség-e ez neki, hogy eltávolítsa egymástól Robint és a barátját.

– Említetted, hogy vannak más lehetséges jelöltek is, hogy ki is lehetett Wright valójában – fordult Murphyhez Robin.

– Aha, volt néhány – bólintott az. Felvette az asztalról a jegyzetfüzetét, és lapozott egyet. – De aztán majdnem mindet kizárták. Maradt két pasas, akiket nem lehetett kizárni, mert nem tudtak tőlük DNS-mintát szerezni.

– Az egyiket Tyler Powellnek hívták. A nagyanyja jelentette be az eltűnését. Úgy néz ki, valami bajba keveredett otthon, Közép-Angliában, és a nagyinak azt mondta, szerzett munkát valahol délen. Magasságra megfelelő volt, meg életkorra is, de más okunk nincsen azt gondolni, hogy ő volt az.

– Nem tudtak volna a nagymamától DNS-mintát venni? – kérdezte Strike.

– Örökbe fogadott gyerek volt.

– És ki a másik lehetséges áldozat? – szólt bele Robin.

– Egy Niall Semple nevű fickó. Róla írtak a lapok, mert leszerelt ejtőernyős katona volt mentális problémákkal, aki egyszer csak eltűnt a skóciai házából, és senki sem hallott róla többet. Neki sem voltak vér szerinti rokonai. Épp az eltűnése előtt hamvasztották el az anyját. A felesége hívta fel a rendőrséget. A magassága meg a vércsoportja stimmelt, de különben nem utalt rá semmi, hogy ő lenne az.

– És arra senki sem gondolt, hogy Wright talán Rupert Fleetwood? – kérdezte Robin.

– Az én forrásom csak Powellt és Semple-t említette – válaszolta Murphy.

– És ott volt még az a férfiprostituált-dolog… – mélázott Robin.

– Az mi volt? – nézett fel a jegyzetfüzetéből Strike.

– Csak egy rossz vicc, ami aztán elszabadult – felelte Murphy. – A holttest meztelen volt, innen indult az egész.

– Ez lehet, hogy fura kérdés… – kezdte Robin –, de nem volt valami a hátára metszve?

– Te honnan a picsából tudsz erről? – csattant fel erre Murphy.

– Az interneten láttam – felelte Robin. Dühítette, hogy szól hozzá Murphy, pláne Strike előtt. – Egy cikk alatt egy kommentben valaki azt írta, a „G” betű volt a hátába vágva.

– Az én forrásom azt mondta, egy fémjel volt – közölte Murphy, és becsukta a jegyzetfüzetét. – És ennyi, többet nem tudok.

– Hát, nagyon köszönjük, Ryan – mondta rögtön Robin. – Ez most…

– És akkor most hogyan tovább? – vágott közbe Murphy. Inkább Strike-ra nézett, nem Robinra.

– Azt akartuk kideríteni, a rendőrség tudta-e minden kétségen felül azonosítani – válaszolt Strike. – És most már tudjuk: nem tudta.

– De nem kezdhet el baszakodni a Knowles családdal! – figyelmeztette Murphy.

– Eszem ágában sincs. Nincs laborunk, nem tudunk DNS-vizsgálatot végezni.

– Akkor nem vállalja el az ügyet? – kérdezett tovább Murphy.

– Azt majd Robinnal megbeszéljük – válaszolta Strike.

– Kér valaki még…? – próbálkozott Robin.

– Knowles volt az – jelentette ki Murphy, és dühösen nézett Strike-ra. – Csak ámítanák ezt a nőt, ha úgy tennének, van rá esély, hogy az ő fiúkája volt!

– Ebben nem vagyok biztos – felelte Strike, szántszándékkal teljesen nyugodtan. Nézze csak végig Robin, ahogy Murphy agresszívvá válik, és megpróbálja megmondani, mi után is nyomozhat az irodájuk! – Elég sok a hasonlóság Rupert Fleetwood meg a holttest között, jó oka volt, hogy egy ideig el akarjon tűnni szem elől, és volt a birtokában egy jó nagy értékű ezüst műtárgy is, amit el akart adni.

Robin, aki nagyon jól tudta, Strike nem gondolja, hogy Rupert Fleetwood volt William Wright, természetesnek vette, hogy a társa azért mondja ezt, mert hozzá hasonlóan Strike-ot is bosszantotta Murphy ellentmondást nem tűrő hangvétele.

– Mindegy… – tette le a tányérját Strike, majd feltápászkodott. – Ideje indulnom.

– Máris? – kérdezte zavarodottan Robin. – Még van pizza! És desszert is!

– Bijou-val találkozom – nézett egyenesen Robin szemébe Strike. Robin bármit megadott volna, ha most nem pirul el, de érezte, ahogy elvörösödik. – De köszönjük – tette hozzá Strike a nyilvánvalóan csak magában füstölgő Murphyre lepillantva. – Ez nagy segítség volt.

13

Aztán cselvetések, hallgatások,

kitervelt, fürkészhetetlen jelek,

látszat-véletlenek, pillantások,

„Tudja? – vagy nem tudja még?”

Robert Browning:
Egy erkélyen

Úgy jött ki a beosztás, hogy Strike és Robin nem is találkoztak a következő péntekig, ami hideg, felhőtlen nap volt. London belvárosát mostanra teljesen feldíszítették karácsonyra. Délelőtt tizenegykor Robin Belgraviában, a Mount Streeten állt épp az út felett kifeszített egyik extravagáns ezüst fényfüzér alatt, és úgy tett, mint aki telefonál. A profi krikettjátékosuk volt felesége pedig a Balenciagában vásárolgatott.

Robin vett fel kesztyűt és meleg kabátot is, de a hideg mégis fájóan csípte mindenhol, ahol nem borította ruha. Rosszkedvű volt és fáradt, mert aludni még mindig nem tudott rendesen. Strike látogatása kényelmetlen utóízt hagyott maga után. Murphy másnap reggel megint felhozta a páncélteremben talált holttest témáját, és arról értekezett, mennyire veszélyes dolog kikezdeni egy olyan emberrel, aki megölette a saját unokaöccsét, és figyelmeztette Robint, hogy nem csak Strike kerülne életveszélybe, ha Lynden Knowles azt találná hinni, nyomoznak utána Jason halála miatt. Robin nagyon igyekezett, hogy a válasza ne hangozzék se túl védekezőnek, se túl dühösnek: megint elmondta, hogy sem neki, sem Strike-nak nem áll szándékában Jason nagybátyjának a közelébe menni, és ismét biztosította Murphyt, hogy a beépült nyomozó titka tökéletes biztonságban van náluk.

Pedig mondhatott volna sokkal többet is. Emlékeztethette volna Murphyt, hogy neki aztán nem kell arról prédikálnia, milyen veszélyekkel jár, ha az ember profi bűnözőkkel kezd, mert Strike-kal ők már találkoztak bűnözőcsaláddal, akik pont olyan szociopatáknak tűntek, mint Lynden Knowles. Akár ki is mondhatta volna hangosan azt is, amivel mindketten tisztában voltak: hogy Murphy minden szavából süt, mennyire nem kedveli Robin nyomozótársát. De nem mondta ki, mert nem akart veszekedést.

Rendesen Robin csak írt volna egy üzenetet Strike-nak, hogy az mit gondol, elvállalják-e Decima ügyét; de most annyira zavarban volt még mindig, hogy Strike rájött a Bijou Watkinsszal kapcsolatos hazugságára, hogy nem mert írni. Most csak állt ott, és bámult az út túloldalán, a Balenciaga kirakatai fölött a kőbe vésett motívumokra. Talán egy fa lehetett, vagy egy búzakalász. Talán az nem hagyja nyugodni, amit a szabadkőműves-szimbolikáról olvasott reggel, a metrón. A búzakalász, mint megtudta, a bőséget és a jótékonyságot jelenti a szabadkőműveseknek.

Összerezzent, amikor valaki a nevén szólította, és hátrafordult. Strike sétált felé az utcán. Robin úgy tudta, Shah-val kell váltaniuk egymást, ráadásul csak egy óra múlva. Úgy tett, mint aki befejezi a telefonbeszélgetést, és zsebre vágta a telefont.

– Plug megint Ipswichbe tart – kezdte Strike. – Isten tudja, mire készülnek ott. Mindenesetre Shah van most rajta, tőle tudom, hogy te meg itt vagy.

– Korán jöttél – felelte Robin. – Még van egy óra az én időmből!

– Tudom. Csak át akartam beszélni személyesen az ezüstkereskedős ügyet. Decima Mullins megint hívott.

– Várj! – mondta Robin, aki még mindig a Balenciaga bejáratát figyelte. – Mrs. A. megindult!

A nagyon hosszú, fekete műszőrkabátot és nagyon magas sarkú csizmát viselő, barna nő egy jókora bevásárlótáskával a kezében lépett ki a boltból, és most lassan sétált az utcán. Robin és Strike mentek utána a túloldalon, lépést tartva vele, csak húsz méterrel mögötte.

– És mit mondtál Decimának? – érdeklődött Robin.

– Az igazat – felelte Strike. – Nyilván kihagytam a beépült nyomozót. Azt mondtam, hogy a közvetett bizonyítékok erősen azt sugallják, hogy Jason Knowles volt az, de határozott és végleges megerősítés még nincsen.

– És ő mit mondott erre? – kérdezte Robin.

– Könyörgött, hogy próbáljam meg bebizonyítani, ki volt Wright – válaszolta Strike. – Na, akkor mit gondolsz?

– Én azt hittem, te nem akarod elvállalni.

– Hát az igazat megvallva… – nézett rá Strike –, kezd érdekelni ez a holttest.

Persze nem ez volt a teljes igazság.

Ahogy rájött, Murphy mennyire nem akarja, hogy a páncélteremben talált holttest után nyomozzanak, Strike azt is rögtön átlátta, mennyi lehetőség rejlik ebben az ügyben a Robinnal kapcsolatos tervei előremozdítására. A bűnüldözésiek beépült embere miatt kényes az egész, és ez tökéletes indokot szolgáltatna, hogy ragaszkodjon hozzá: a munka nagy részét ő és Robin végezzék, a többi külsős kizárásával. Mivel minden információt bizalmasan kell kezelni, rendszeresen kellene négyszemközt egyeztetniük, ráadásul esetleg arra is szükség lenne, hogy ellátogassanak a másik két William Wright-jelölt városába, hogy kizárhassák őket is. Ez pedig hosszú autóutakat jelent, egy csomó közösen bonyolított beszélgetést, majd a hallottak átbeszélését, és egy kis szerencsével szállodákban töltött estéket is. Még arra is remek indoka lenne, hogy megint felhozza Charlotte búcsúlevelét, ha meg kell magyarázni, Sacha Legard és Valentine Longcaster miért nem beszélnének vele szívesen.

Strike nem kételkedett benne, hogy sokan cinikusnak neveznék, de ez a legkevésbé sem zavarta. Hisz végül is tökéletesen szándékában állt rendesen megdolgozni Decima Mullins pénzéért, és ha sikerül bebizonyítaniuk, hogy nem Fleetwood volt a páncélteremben talált holttest, az ügyfelük is megkapja az oly nagyon szükséges lezárás érzését.

A barna nő az utca túloldalán most bement egy ékszerész boltjába. Strike és Robin automatikusan odafordultak egy kirakat felé, és abban figyelték az ékszerész tükörképét.

– Viszont – folytatta Strike –, ha ez a nyomozás gondot jelentene közted és Murphy közt, akkor nem vállaljuk.

Robint teljesen meglepetésként érte ez. Felnézett Strike-ra.

– De… még ha okozna is, az nem elég jó ok arra, hogy ne vállaljuk! – vágta rá gondolkodás nélkül.

Érdekes, gondolta Strike.

– Hát – mondta ehelyett hangosan –, a te helyedben én is így nézném a dolgokat, csak hát egyesek azt mondanák erre, épp ezért is vagyok még mindig egyedül. Ja, meg sem kérdezted, milyen volt a randi Bijou-val! – tette még hozzá, lepillantva Robinra.

– Jaj, istenem, annyira sajnálom! – pirult el Robin. – Én sosem… csak elfelejtettem elmesélni Ryannek, hogy már nem találkozgatsz vele, szóval… de neked nem kellett volna feltétlenül…

– Engem nem zavar – mondta Strike. – Sokkal jobb képzelt barátnőnek, mint igazinak volt. Mondjuk – tette hozzá gyorsan –, igazából sosem volt a barátnőm.

– Miért, akkor minek neveznéd? – érdeklődött Robin, akit teljesen megdöbbentett a beszélgetésnek ez a fordulata. Strike általában mélyen hallgatott a magánéletéről.

– Ostoba kísérletnek figyelemelterelésre és azonnali élvezetre, ami ki is gyógyított az ilyesmiből. Na, ez gyors volt! – jegyezte meg, mert Mr. A. exfelesége ekkor kijött szemben az ékszerésztől.

– Nem tetszett meg neki semmi – felelte Robin, és mindketten megindultak a nő nyomában. – Szerintem karácsonyi ajándékokat keres.

– Jézusom, ne is emlékeztess! – nyögött fel Strike. – Kurvára utálom ezt az ajándékvásárlósdit. Kifizetnék egy ezrest is valakinek, ha megcsinálná helyettem.

– Hol karácsonyozol? – kérdezte Robin. Hat éve először mindketten szabadok lesznek az ünnepek alatt.

– Lucyéknél – vágott egy pofát Strike. – Nem mondhattam nemet, így rögtön Ted halála után. És mennem kell a karácsony esti bulira is, az összes szomszéddal! Lerágnám inkább a saját lábamat. És te, mit tervezel?

– Ryannel megyünk a szüleimhez. Őszintén szólva én is rettegek tőle – válaszolta Robin.

– Komolyan? – nézett rá Strike. – De miért?

– Nem tudom! – sóhajtott fel Robin. – Ilyenek a családok, nem? Teli lesz az egész ház…

De annyi minden volt még, amit nem említett most. Két terhes nő is lesz otthon, a sógornője, Jenny, meg Robin bátyjának, Martinnak a barátnője is. A családból senki sem tudott róla, hogy Robin nemrég kórházba került, de semmi kétsége sem volt afelől, hogy rengeteg szó esik majd babákról és terhességről, és attól félt, Murphy ezen felbátorodva talán megint felhozza a petesejt-lefagyasztás témáját.

– …szeretnék Londonban maradni, és a magam módján ünnepelni, csak olyan érzés, mintha erre csak akkor kapna engedélyt az ember, ha van gyereke.

– Még akkor sem – rázta a fejét Strike. – Joan halálosan megsértődött volna, ha Lucy és Greg nem jönnek el minden évben a kis unokaöcsikékkel.

Az utca túloldalán a célszemélyük most teátrálisan hátravetette a profin beszárított haját séta közben.

– Akkor… – tért vissza a témára Strike –, elvállaljuk az ügyet? Döntsd el te!

– Hát… amit mondtál, abból úgy veszem ki, ha mi nem vállaljuk, akkor úgyis felfogad mást.

– Egyetértek. Mi viszont nem fogjuk átvágni.

– Nem fogjuk – bólogatott Robin. – De be kell vallanom, engem is kezd érdekelni az a holttest!

– De mondom, ha ez bármi gondot fog okozni…

– Hívd csak vissza, és mondd meg, hogy vállaljuk! – jelentette ki Robin.

– Biztos vagy benne?

– Teljesen.

– Akkor felhívom most – húzta elő a telefonját Strike.

Robin végighallgatta, ahogy Strike telefonál, és most különösen kellemes érzések töltötték el a társával kapcsolatban: értékelte, hogy Strike tekintetbe vette a Murphyvel való kapcsolatát, és hálás is volt, hogy a Bijou Watkins-dolgot viccként kezelte.

– Rendben, akkor küldöm majd a szerződést – mondta most épp Strike. – Értem… igen… nem, semmi gond. Részünkről a szerencse.

Azzal letette.

– Nagyon hálás volt – foglalta össze. – Még egy kis sírással.

Sétáltak egymás mellett csendben. Strike nagyon elégedett volt az utóbbi tízperces teljesítményével. Remek indulás, hogy a Bijou Watkins-os megjegyzésével kinyilvánította, már nem érdeklik a laza afférok; Robin pedig belement az új ügybe, hiába ellenezte ezt egyértelműen a barátja. Mindegy, mekkora a kockázat, milyen negatív következmények jöhetnek, Strike most eltökélte, hogy megragadja az első kedvező alkalmat, és elmondja, hogy érez; és ha magától nem alakul ki ilyen alkalom, majd ő összehoz egyet.

Nem lehetsz büszke arra, amiért nem dolgoztál meg.

Sose hagyd a másiknak, hogy elérje, miatta kelljen változtatnod a terveiden!

Tarts ki a saját tervednél, és játssz az erősségeidre!

MÁSODIK RÉSZ

– Néha a végén a legmélyebb tárnákról derül ki, hogy a legjobbak is.

– Amíg van, aki fizessen érte, gondolom, az ember csak ás, ás tovább.

John Oxenham:
Az ezüsttenger leánya

14

Első lépéseddel átléptél a küszöbön, ez az első lépés a templom szíve, a belső szentély felé. Arra az útra léptél, mely az Igazság hegyére vezet fel…

Albert Pike:
Morál és dogma az ősi és elfogadott
skót rítusú szabadkőművességben

– Hol vagy? – Ezek voltak Strike első szavai, amikor Robin felvette a telefont december 2-án.

– Az A40-es úton – felelte Robin: nagyon hangosan kellett beszélnie, mert a régi, ócska Land Roverjében ült, amelyben persze nem volt bluetooth. – Mrs. A. Stroudtól nem messze szállt meg. Megyek átvenni Midge-től.

– Majd Kim kimegy Stroudba – mondta Strike. – Épp most beszéltem a Ramsay ezüstkereskedés tulajdonosával. Nem gondoltam, hogy ilyen lelkes lesz, hogy találkozzon velünk, de épp csak rám nem vetette magát a telefonon keresztül. Azt kérdezi, nem tudnánk-e elmenni a boltba ma délután egykor.

– Oké, remek – bólintott Robin, mert jelentősen jobban érdekelte William Wright meggyilkolásának helyszíne, mint az, hogy egy üres krikettpályát bámuljon a sövény mögül. – Akkor visszafordulok.

– Találkozzunk a Szabadkőműves Központ előtt fél egykor!

Így aztán Robin visszafordult London felé. Felhős volt az ég ezen a hűvös napon, de a nap időről időre kikukucskált a felhők mögül, és megmutatta a koszt a szélvédőn – Robinnak túl sok volt a dolga, hogy letakarítsa, aztán meg túl közel volt még a műtétje. A réges-régi Land Roverben az utóbbi néhány napban feltűnt egy titokzatos kopogó hang, és Robinnak még nem sikerült megállapítania, pontosan honnan jön. Rohamosan közeledett a következő műszaki vizsga, és Robinnak volt egy olyan érzése, hogy a kocsi ezúttal már lehet, hogy nem fog átcsusszanni rajta.

Az, hogy mehetnek körülnézni a Ramsay ezüstkereskedésben, kicsit jobb kedvre derítette, és ez igazán rá is fért, mert Strike telefonja előtt néhány Murphyvel való közelmúltbeli beszélgetésükön tanakodott. A barátja nem mondta ki kerek perec, de Robin úgy érzékelte, hogy dühös, amiért a nyomozóiroda elvállalta az ezüstkereskedés ügyét, hiába állította Robin, hogy csak Rupert Fleetwoodot akarják megkeresni, nem pedig a holttest személyazonosságát kideríteni. Aztán előző este Murphy a saját idegesítő szomszédjára panaszkodott a telefonban, akinek folyamatos ajtócsapkodásától meg a tizenéves gyerekeivel való ordibálásától sosem tudott rendesen pihenni, majd hirtelen azt mondta:

– Tudod, ha vennénk közösen egy lakást, mindketten megszabadulhatnánk az ilyen idiótáktól!

Ennek hallatán Robin valami olyasmit érzett, ami nagyon közel állt a pánikhoz. Csakhogy mivel bűntudata is volt, hisz hazudott az ezüstkereskedés ügyéről, úgy is érezte, tartozik ennyivel Murphynek.

– Hát, gondolom, vehetnénk – felelte.

– Azért ne légy ennyire lelkes!

Robin idegesen elnevette magát.

– Nem, nem, tényleg meggondolandó!

Robin azóta igyekezett meggyőzni magát, hogy ettől nem kell jobban szorongania, hogy letették a telefont. Hisz szereti Murphyt, nem? Igen, tényleg szereti, gondolta… nem is, tudja! És a legtöbb nő kitörő örömmel fogadná, ha a férfi, akit szeret, és aki szereti is őt, ilyen módon is el kívánna köteleződni, hát nem? És vajon nem lenne valóban értelmesebb dolog közösen keresni új lakást, ahol nincsenek zajos, idegesítő szomszédok?

De amikor az együttélésre gondolt, önkéntelenül is a volt férjével közös, harmadik és egyben utolsó otthona jutott eszébe. Tudta ő, hogy csodás kis ház volt, egy 18. századi, hajóácsoknak és hajóskapitányoknak felhúzott sorház része; de most már egyáltalán nem tudta tisztán felidézni. Leginkább valami ólmosan szorongató, nyomorúságos érzésre emlékezett, mert az ott töltött idő oly nagy részében érezte így magát.

De az Matthew-val volt. És Ryan nem Matthew.

Murphy váratlan javaslata, hogy költözzenek össze, ráadásul alig egy órával azután hangzott el, hogy Robin kinyitott egy levelet a körzeti orvosától, amely ott hevert a lábtörlőjén, amikor több órányi megfigyelés után, jó későn hazaért. Az orvos szerette volna, ha Robin bejelentkezik kivizsgálásra a közelmúltbeli kórházi tartózkodása után. Murphynek nem szólt erről. Nem is akart elmenni, nem nagyon értette, mi értelme lenne. Mindenről tudott így is, amiről tudnia kellett, jól érezte magát, a műtéti heg is meggyógyult – akkor ugyan mit csinálhatna vagy mondhatna a körzeti orvos, amiből bármi haszna származna? Strike hívása előtt a petesejt-lefagyasztással kapcsolatos gondolatai már alaposan össze is keveredtek a lakáskeresés kapcsán kialakult bizonytalan érzéseivel; és nem most először, de az volt az érzése, hogy ő nem is olyan, mint más nők, hogy más dolgokra vágyik, és más nehézségeket hajlandó elviselni. Akaratlanul is felidézte, amit Strike mondott: A te helyedben én is így nézném a dolgokat, csak hát egyesek azt mondanák erre, épp ezért is vagyok még mindig egyedül.

Amikor másfél órával később kiszállt a Land Roverből a Great Queen Streeten, egy kövérkés, kopaszodó járókelő vidáman odaszólt:

– Ilyen régit se gyakran látni már az utakon!

– Tényleg nem – helyeselt Robin. – Az utolsókat rúgja.

A tekintetével követte a pasast, aki bement a halványszürke kőből épült, hatalmas Art Deco stílusú épületbe, amely előtt a Land Rovert leparkolta. Még sosem járt itt, a Szabadkőműves Központnál. Ha gondolkodott volna ezen valaha, talán azt várta volna, hogy aki ide bemegy, attól, ha nem is titkos jelszót, legalább egy tagsági kártyát kérnek; de az üvegajtó mellett egy felirat arról tájékoztatta, hogy bent kávézó működik, az érdeklődőknek nyilvános múzeum, sőt, vezetett túrák is foglalhatók.

Strike ott állt kicsit távolabb, a sarkon, a hűvös levegő ellen felhajtotta a gallérját. Elektromos cigarettáját szívva bámulta az épület homlokzatát, Robin pedig úgy sétált oda hozzá, hogy sokkalta jobban érezte magát. Végre gondolhatott másra, nem csak személyes gondjaira, és rendesen felvidította, hogy láthatja a nyomozótársát.

– Lenyűgöző egy épület – mondta odaérve Strike-hoz.

– Az – bólintott a nyomozó.

A Szabadkőműves Központ ebből a szögből úgy nézett ki, mintha egyenlő szárú háromszögnek indult volna, csak ahol a két egyenlő oldal összefut, ott levágták volna. Viszonylag keskeny, de igen magas és grandiózus homlokzatot mutatott oszlopsorral, négyzet alakú órával és egy toronnyal.

– „Audi, vide, tace” – olvasta fel hangosan a magasan felettük díszelgő feliratot Strike. – „Láss, hallj, hallgass!”

– Nem sétálhatnánk egy kicsit? – kérdezte Robin mélyen a zsebébe dugott kézzel. A Land Roverben nem nagyon volt fűtés, kint meg majdnem fagyott.

– De, de, ezért akartam korábban találkozni. Mérjük fel a környéket!

Így aztán elindultak a Great Queen Streeten, jobbjukon az impozáns épülettel.

– Szerintem Ramsay azért akar olyan nagyon találkozni velünk, mert azt reméli, hogy megtaláljuk az ellopott ezüsttárgyait – mondta Strike. – Rohadt nagy pechszériája volt az utóbbi néhány évben. A felnőtt fia, egyébként egyetlen gyereke, meghalt jetskibalesetben nyaralás közben, másfél éve.

– Jaj, ne! – nézett rá Robin.

– Aztán a felesége kapott egy jó nagy agyvérzést. Még most sem tud gondoskodni magáról. A boltot is ő vitte, mert Kenneth igazából valami pénzügyi izében dolgozik itt az utcában. Délelőtt végigmondta az egész sztorit. Szerintem azt akarta elérni, hogy én is minél fontosabbnak érezzem megtalálni az ezüsttárgyait.

– Hát, ha a feleségének orvosi ellátásra van szüksége, és nem tud dolgozni…

– Nem hibáztatom én, csak neked akartam előre beszámolni, mert szerintem ha úgy teszünk, mintha a rablás is pont annyira érdekelne minket, mint a holttest, akkor Ramsay is készségesebb lesz. Mesélte, hogy a gyilkosság után kicsit megnőtt a forgalmuk, de leginkább csak bámészkodók jöttek, és nem olyanok, akik szabadkőműves-medált akartak volna venni.

Ahogy sétáltak, Strike körbe is nézett az utcán térfigyelő kamerákat keresve, benézett a mellékutcákba és kocsibehajtókra, ahol a banda tagjai esetleg feltűnés nélkül eloszthatták egymás között a lopott ezüstöt. Csak hát ez forgalmas lakónegyed volt, ahol az utcák éjjel is jól ki vannak világítva, és Strike nem nagyon hitte, hogy a bűnözők biztosak lehettek volna benne, hogy éjjel nem jár arra senki sem.

– Nem nagyon látom, hogy a gyilkos-per-tolvajaink hogy menekülhettek volna el errefelé – mondta végül. – Nem, szerintem a rendőröknek igazuk van, az ezüstöt abban a kocsiban vitték el, amely a Wild Streeten megállt.

Robinnak hirtelen beugrott, vajon milyen képet vágna Murphy, ha hallaná, hogy Strike nagy kegyesen (mert Murphy nyilván így értelmezné a dolgot) jóváhagyja a rendőrség következtetését.

Balra fordultak, a Kingsway nevű utcára – ez szélesebb és még forgalmasabb út volt. Egy boltból émelyítő karácsonyi zene hallatszott ki, ahogy elmentek előtte, és mindketten megérezték azt a sajátos bánatos mellékízt, amelyet az ember felnőttkorában oly gyakran érez a karácsonnyal kapcsolatban. Robin azt kívánta, bár olyan felhőtlenül örülne a közelgő hazalátogatásnak, mint akkor örült volna, amikor először Londonba jött. Strike-nak meg hirtelen Ted, Joan meg az üres cornwalli ház jutott eszébe, amit épp nemrég hirdettek meg eladásra.

– A bolt itt van egy kis sikátorban, jobbra – mondta Strike. – Nem gondoltam volna, hogy ez épp jó hely, de mivel itt van a közelben a Szabadkőműves Központ, onnan biztos betér egy-két vásárló.

Az órájára nézett.

– Kicsit korán értünk ide, de azzal az erővel be is mehetünk most.

Így aztán befordultak egy csúf kis sikátorba, amelynek egyik oldalán műanyag kukák sorakoztak.

A lerobbantnak és régimódinak tűnő ezüstkereskedés ajtaja ott nyílt a falban, ahol a Connaught Rooms Szálló vörös téglás épülete és a Szabadkőműves Központ halványszürke kőfala találkozott. A kirakatban medálok és dísznyakláncok fekete bársonypárnákon. Valaki piros fényfüzért kanyarított köréjük, mintha a maga lagymatag módján az ünnepek közeledtét akarná jelezni. A fekete ponyvatetőn ezüst betűkkel a következő állt:

RAMSAY EZÜSTKERESKEDÉS

Szabadkőműves jelvények, ezüsttárgyak és ritkaságok

Ahogy Strike benyitott az ajtón, kis csengő szólalt meg, de neki inkább az tűnt fel, hogy az ajtó két zárja közül egyik sem volt jóval komolyabb, mint a zárak bármelyik lakóház ajtaján.

A rejtett hangszórókból szóló karácsonyi énekek hangján túl először egy ötvenes férfi hadaró beszédét hallották meg. Egy asztal mellett állt, fehér kesztyűs kezében ezüsttál, és csak mondta, mondta az érdeklődőnek:

– …kár, hogy nem járt erre tavaly, ha a szecessziós stílust kedveli, mert volt két ékszerünk is, Alphonse Mucha tervezte őket, igen különleges… Á! – A férfi itt figyelt fel az újonnan érkezettekre, kíváncsian meg is kérdezte: – Mr. Strike?

– Igen – bólintott a nyomozó.

– Egy pillanat, és megyek! – felelte Kenneth Ramsay.

Az öltönye jóformán lötyögött rajta, mintha viszonylag rövid idő alatt nagyon sokat fogyott volna. Maradék kevéske haja ezüstösen ősz volt és göndör, rózsaszínes-fehér arca furán ártatlannak tűnt, és úgy nézett ki, mint amit soha nem kell borotválni. Az egész egy idősödő kerub benyomását keltette. Most visszafordult a kasmírkabátos, magas vevőjéhez:

– Van valami más is, ami talán tetszene önnek, ha a szecessziós stílus kedvelője…

– Én tényleg csak a tálat szeretném – felelte amaz, és már elő is húzta a tárcáját.

– Biztos? Mutatok én önnek még valamit azért, mert az remekül menne ezzel… két 1926-os gyertyatartó, az Aitchison-rév Páholyból származik, Skóciából. Remek új darabjai lennének a…