Házikedvenc

ShinaWorld

1.- Hol vagyok?

Első nap:

Fejfájás ébresztett. Kemény, fémes kongású padlóról tápászkodtam fel hangos nyögéssel, ezzel is teret adva elégedetlenségemnek. Tagjaim sajogtak a földön töltött hosszú óráktól és a félhomályban újra és újra csak a nyakamat dörzsölgettem, míg szemem hozzászokott a sötétséghez. Ismeretlen helyen tértem magamhoz. Ismeretlen és ijesztő helyen. Az ébredéskori, furcsa fémes rezdülés is értelmet nyert, mihelyst felismertem, hogy mi vett körül. Egy minden oldalról rácsozott, fém cellában voltam, mondhatni ketrecben. Fülledt, kellemetlen szagot hordozott a levegő és iszonytató hangok rikkantottak időnként, melyek forrását nem láttam. A helyzet egyetlen szerencsés eleme a hőérzet maradt. Nem fáztam.

Homályos emlékeim maradtak a késő nyári, tábori éjszakáról, amikor robbanásszerű

hangot hallottunk fényjátékkal kísérve, mint valami villámlást, az erdő egy bozótos feléről, ahova nem vezetett járt ösvény. Fejlámpákkal felszerelve indultunk a hang irányába hátha feldobhatnánk az este hátralevő részét, mivel kifogytunk a rémtörténetekből és pillecukorból. Túrázókra számítottunk, akiknek talán csak a gázpalackjuk robbant fel, vagy egy dezodoros flakont hajítottak a tűzre. Akárhogy is, esemény lett volna a negyedik napja tartó sátrazásunkban, de a hang forrásának felderítéséből csak az arcomat karisoló ágakra emlékszem... majd teljes feketeség. Más emlék nem maradt.

Most állatok vettek körül, vagy legalábbis úgy gondoltam, de szerencsére a ketrecem rácsain túloldalán voltak, így némi megnyugvással ültem vissza a fém padlóra. Bizarr hangokat adtak ki, melyek egy természetfilmre sem hasonlítottak. Abban sem voltam biztos, hogy ez valóság és nem csak álmodom. A fejem folyamatosan lüktetett és most már a lábam is sajgott.

Nyíló ajtó recsegése hangzott fel és sápadt fény áradt be, aminek hatására hangzavar tört ki. A pulzusom megugrott. Tompa léptek hallatszottak kemény talajon, talán kövezett vagy szikla szilárdságúra döngölt földön és valami mogorva motyogás egy érthetetlen nyelven. Messze volt, bizonyára ezért nem ismertem fel. A hangon érződött egyfajta krákogás, mintha az illető régi dohányos lett volna és a nikotin kikezdte már torkát és tüdejét. Villany kattant, lámpa felizzott... és végre láttam.

Hunyorogva, de egészen hamar hozzászokva az új fényárhoz, pillantottam körbe a térségben. Szemem kikerekedett és még levegőt is elfelejtettem venni a döbbenet hatására.

Soha nem látott lények voltak körülöttem tartályokban, amikről eddig azt hittem, hogy csak ládák. Ketrecek voltak a legkülönfélébb kivitelezésekben, a fogvatartott lény természetéhez igazítva. Madárhoz, nyálkás zseléhez, emlősökhöz hasonlító lények sorakoztak mindenütt.

Nem láttam két egyforma állatot… khm… vagy lényt abból a pontból, ahol én tartózkodtam, magam is egy ketrecben, mégis egy közös vonás rögtön lerítt róluk. RETTEGÉS. Rettegés attól a valamitől, ami felkapcsolta a lámpát. Rettegés az ismeretlentől, ami várt ránk. A kezdeti döbbenet helyét pillanatok alatt átvette ez az egyetemes rettegés az én lelkemben is, bár igyekeztem tagadni tényét.

Lekuporodtam a ketrecem legtávolabbi sarkába, a többi lény példájára és vártam. A léptek közeledtek és furcsa hangzásuk csak ekkor tűnt fel. Minden léptét apró koppanás sorozat kísérte, mintha karmai lennének. Tán kutyát hoz magával? De akkor miért hallom csak két láb dobogását? Mégis mi az ördög lehet ez? Egyre közelebb került. Nem láttam, mi volt az, de a hatalmas, macska-madárszerű lény a szembe ketrecben a puszta látványától is reszketett. A helyzet ellenére, képtelen voltam nem megjegyezni, hogy az állat egy az egyben egy videójátékból lépett ki mini változatban… még kéken fluoreszkáló szarvai is voltak.

Fém csilingelt, acél nyikorgott. Egy zárat nyitott ki az a lény, ami a fényeket kapcsolta fel, és egy kisebb teremtményt kapott ki ketrecéből. A kis lény vak pánikban tombolt és dobhártyát szaggató sikításba kezdett. Egy másodperccel később újra csend. Mit tett vele?!

Megölte? A méretes lény közelebb jött és láttam, hogy az eszméletlen, kisebb teremtményt egy asztalként funkcionáló felületre teszi. Reméltem, hogy életben van. Az igazolná a sejtésem. De ami még így is rettegésre késztetett, az a lény kinézete volt. Valóban két lábon járt, ahogy tippeltem és hegyes, görbe karmok meredeztek fedetlen lábujjai végén. Csupán hátulról vehettem szemügyre, de tagjai torznak hatottak. A végtagok méretbeli aránytalansága és a megnyúlt csontok kísérteties képet nyújtottak, amit kiegészített a teljes testét beborító szőrzet. Minden porcikáját, az utolsó kislábujjáig sűrű sötét szőr fedett.

Olyan volt, mint egy... De az lehetetlen.

Állat volt, bizton állíthattam, de a mozgása túl rendezett, majdhogynem... emberi.

Felnyúlt valamiért egy magas polcra. Kezek. Egész biztosan kezek voltak. Karok szőrrel, bundával borítottak, hozzá borotvaéles karmokkal. Nem körmök, karmok. Elkapott egy üveg tartályt, egyik karmát belemártotta és az eszméletlen lénybe döfte. A saját karmát injekciós tűként használta?! Mi a franc történik itt? Az a szörny messze intelligensebb volt holmi közönséges állatnál! Az bizonyos. Csak reménykedhettem, nem én leszek a következő.

2.- A helyzetem

Harmadik nap:

Két napja volt, hogy magamhoz tértem ebben az ismeretlen világban. Mintha álmodnám az egészet. Egy borzalmas rémálmot, amiből képtelen vagyok felébredni. De ez nem volt álom. Erre hamar rájöttem, ahogy éhségem erősödött. Sanda gyanúm, hogy egy Jackass videó vagy bármilyen sci-fi film forgatásába csöppentem néhány óra múltával elillant. Nem jelent meg kamerás alak vagy díszletmester a sarokban. Egy szupertitkos, állami vagy magán kísérlet valószínűtlen forgatókönyve esetén is embereknek kellene a közelben lenniük és jegyzetelniük vagy valami. De a hallucinált rémálomnak nem ez volt a magyarázata. Még az ujjamat is megharaptam, ahogy a filmekben szokás csak, hogy biztosra menjek. Fájt. Ez maga volt a valóság.

Három napja folyamatosan nyers, véres húscafatokat kaptam eledelül, mint a többi berácsozott lény egy vödör vízzel együtt. Kizárt volt, hogy én azt meg tudjam enni, de éhes voltam, nagyon is és minden múló órával egyre gyengébb. Lábam még inkább sajgott. Lehet csak egy csúnya bokaficam utóhatása, de mellette ott volt még az a méretes, tompán lüktető

seb, vagy inkább vágás, ami a csípőmtől egészen a vádlimig húzódott a jobbomon. Dunsztom sem volt, hogyan szereztem, de durván festett. Nadrágom fele gyakorlatilag használhatatlanná vált, mert bármi is sértett meg, a ruhát egyenes vonalban, az öv alatti pontig hosszában felhasította. Helyenként égett, fekete foltok csúfították az anyagot, amik elütöttek a vérem rászáradt pacáitól. Hogy hogy csak ennyi vér?

A szörny-gondozónk, ahogy az eddigiek alapján tippeltem feladatát, nem kezelte a sebem és valójában féltem is külön rámutatni. A másik beteg rab, egy mozdulni sem tudó négylábú furcsaság, ami kifejezetten aranyos volt a nyuszifüleivel, az előző nap lett elhurcolva ki tudja hova és nem tért vissza. Nem ringattam magam naiv tévképzetekbe. Biztosra vettem, hogy meghalt.

Később aznap:

A gondozó a ketrecem rácsai előtt áll csípőre tett kézzel, míg én a távoli sarokba húzódtam, sérült, csupasz lábamat a nadrágom foszlányaival takarva és a lény minden mozzanatát árgus szemmel kísértem. Pofája, merthogy az állati pofa volt és nem emberi arc, egy párducra emlékeztetett, de abból is a satnya, patkányszerű kivitelezés. Füle felhasadt, mint akinek meggyűlt a baja rivalizálás közben és hosszú, jellegzetes macskafarka hegye idegesen csapkodott a háta mögött.

Tekintete a sarokban gubbasztó alakom és a középen levő, érintetlen, most már rothadó húscafatok közt ingázott. Nincs jó kedve. Megfordult és fel-alá járkált az asztal és a ketrecek közt kezében egy papírköteggel. Vajon mit próbál belőle kilesni? Ezután beszélni kezdett hozzám valamilyen megmagyarázhatatlan okból kifolyólag mintha várná, hogy megértem, de hiába. Rájöttem már, számomra értelmezhetetlen nyelvet használ, talán nem is emberit. Beszéde ismeretlen hangzású szavakból és állati morgásokból állt. Szürreális kakofónia volt rövid monológja. Végül feladta és a papírokat az asztalra hajította. Fejét vakargatva jött vissza egy hatalmas tállal a kezében. Emlékszem, ebből etette a növényevőket. Betette a ketrecembe, közvetlenül a kitárt, fém lengőajtó elé és várt. Nem szerettem, amikor ennyire intenzíven figyeltek, de nem mertem újat húzni vele. Láttam, mikre képes így inkább elővánszorogtam a sarokból.

A tálban különböző gyümölcsök és zöldségek hevertek levelekkel és fűszerű zöldfélékkel.

Az édes illattól összefutott a nyál a számban és a már másfél napja némaságba burkolózó gyomrom újra felmordult. Az ajtó előtt álló szörny nem mozdult. Óvatosan kiválogattam, amiket felismertem és amikről úgy gondoltam, ehetőek és a világért se vettem le fél szemem a túl közel álló szörnyről. Az étel valóságos lakoma volt ennyi idő elteltével. Gyomrom megkönnyebbült, amint tartalmat érzékelt az első nyeléssel.

A tál alján észrevettem néhány ismerős levelet a növénykavalkádban. Gyógynövények!

Gyógyszer! Tudtam, hogyan hasznosíthatnám őket a leghatékonyabban, de ahhoz forrásban levő víz kellett volna, ami nem volt. Improvizálnom kellett, amíg még volt rá időm.

Kihajítottam a fém padlóra a tálból a fölösleget, belecsipkedtem a gyógynövényeket és a vizes vödörből öntöttem rá egy pohárnyit. Hagytam, hogy a levelek levet eresszenek, majd fogtam az összeaprított anyagot, masszává nyomkodtam a tenyeremben és a sebemre tettem. A maradék folyadékot pedig megittam, hogy belsőleg is működjön a hatóanyag, amire már nagy szükségem volt. A kettő együtt kellő fertőtlenítést és gyulladáscsökkentést kell, hogy adjon.

A szörny még mindig csak állt mozdulatlanul, de szemei kikerekedtek a jelenet végére.

Egy másodperc múlva a korábban elhajított lapokért nyúlt és bőszen írogatni kezdett rájuk.

Jegyzetek?

3.- Rémségek serege

Ötödik nap:

Bűzlök. Napok teltek el, hogy normális fürdőben volt részem és ennek kényelmetlen mellékhatásai erősen érződtek, így amikor a gondozó nap végén leoltotta a fényeket, leoldottam a csuklómra tekert kendőt, amit csak divatból hordtam. Belemártottam a vizes vödörbe és halkan megmosakodtam vele, de ez közel sem volt elégséges. Bár tiszta vizet osztott minden nap elején, ez a fajta cicamosakodás nem segített mindenben. Hajam az izzadságtól, kosztól és mostanra már a zsírtól is kellemetlenül tapadt a koponyámra.

Az utóbbi napokban a ketrecbe zárt lények száma emelkedett. Közülük néhány, igen fenyegető fogazattal felszerelt példány abban a pillanatban, hogy megérezte szagomat, megpróbált hozzám férkőzni. Vasrácsok vagy áthatolhatatlan üvegfalak ide vagy oda, nem zavartatták magukat. Szemükből zavarodott téboly tükröződött, mint veszett kutyákból.

Csak akkor álltak le, amikor teljesen kifáradtak, de öt perc elteltével újra morogni kezdtek.

Megkönnyebbülésemre, vagy mégsem, kimondottan tartottak a gondozótól, mikor az körbejárt ellenőrizni, etetni. De még ha meg is próbálták támadni, mikor épp nyitotta a biztonsági zárat egy-egy ketrecen, könnyűszerrel megragadta és a kemény aljzathoz vágta őket. Mint Hulk. Mindahányszor megtörtént, megrettentett a látvány és a testek csapódása a talajhoz órákig visszhangzott a fülemben.

Ezen a délután valami megváltozott. Érződött a levegőben. Egy előérzet volt, egyfajta bizsergés a gondozó járásán tükröződve. Valami történni fog. Éreztem. Nem kellett rá soká várnom és ajtók nyíltak valahol egy távoli szegletben, amire nem volt rálátásom és a levegő

megtelt megannyi járkáló zajongásával. Sétáltak. Páran rohantak. Össze-vissza, rendezetlen tempóban és formációban. Ahogy közeledtek a helyhez, ahol én voltam bezárva, láttam, hogy a többi lény, köztük az örökösen veszettül ugatók is, ketrecük legtávolabbi pontjába húzódik. Nem tetszett ez nekem. Nagyon nem.

Miféle tömeg volt ez? Emberek? Mint én? De csalódnom kellett... és még rettenetesebb dolgoknak pedig szemtanúja lennem. Ha eddig azt gondoltam a gondozó szörnyről, hogy...

szörny és ijesztő, akkor most valóságos halálfélelem kerülgetett, ha agyam nem kapott volna sokkot. Ezek az új lények négy, kettő vagy három lábon jártak, már ha lábon közlekedtek.

Némelyik csápokkal hadonászott, másnak szárnya volt és szarva. Szőr, bunda, pikkely vagy bőr borította meggyalázásai voltak az Isten alkotta állatvilágnak! De ami leginkább zavart okozott a rendszerben, az az apró részlet volt, hogy mind valamilyen szinten hasonlított egy állatra. Egyre vagy többre, amiről hangjuk árulkodott. Amelyiknek csőre volt, rikácsolt. A bundás egyedek morogtak és vinnyogtak. Mindnek olyan hangja volt, mint amelyik általam is ismert állathoz a leginkább hasonlítottak. A fülsértő ricsajhoz hozzájött a hatalmas méretük. A legalacsonyabb is megvolt két méter marmagas... ha négy lábon állt. És az aprónép, vagy mondhatnám kölykök és fiókák, egy méternél kezdődtek. Továbbá mind, MIND, ragadozókhoz méltó fegyver arzenállal volt felszerelve, vagyis potenciális végzetes találkozást jelentettek az én karomtalan, szőrtelen, tompa fogú, apró alakomnak.

Körbe-körbe járkáltak és lassanként megálltak egy-egy ketrec előtt. Kiválasztották őket?

Elviszik? Minek? Háziállatnak? Mármint... házi kedvencnek? Mint holmi hörcsögöt?

Lehetséges, hogy ez volt az oka, amiért a járkáló szörnyek egy rájuk hasonlító lény ketrece előtt cövekeltek le? Madarat tolláról... szörnyet háziállatáról? Következtethetek ebből arra, hogy van itt valami emberszerű lény is? E. T.? Vagy a „ragadozó”? Nevetséges, de ezek a filmkarakterek most fenyegetően valóságosnak tűntek a tapasztaltak után. Mégis mire számíthatok?

4.- A nap vége... az én végem?

Aznap később:

A ketrecek lakói egymás után szívódtak fel. Olyan volt, mint egy örökbefogadási ceremónia. Vagyis inkább, kisállat választó nyíltnap, de ahogy telt az idő, én a helyemen maradtam. A képzeletbeli falióra hangosan ketyegett a fejemben, míg vártam, hogy ennek a bizarr cirkusznak vége legyen és reménykedtem, hogy… már magam sem tudom, hogy miben. Láttam, hogy egy kutyaszerű majd egy polip kinézetű lény érdeklődve mutogatott rám, de ahogy beszéltek a gondozóval, megkönnyebbülésemre mind elmentek. A kutyaszerzet szemei vörösek voltak és száját nyalta valahányszor felém pillantot. Ennek valószínüleg ínyenc vacsorát jelentettem volna, míg a polip csápjai jobb esetben is fulladásos halált nekem. De mi is volt a nem kívánatos és sérült kutyák sorsa odahaza a menhelyeken?

Ha nem találtak hamarosan gazdára, elaltatták őket. Na, azt biztosan nem akartam. Én haza akartam menni. Itt akartam hagyni ezt a rémálmot, mégpedig azonnal, de ez lehetetlennek bizonyult. Továbbá, ez nem egy menhely volt. Engem, és gondoltam a többi lényt is, akaratom ellenére hurcoltak ide. Ez az egész olyan volt, mint valami egzotikum kiállítás és vásár, mert minden egyes alkalommal, ahogy egy teremtményt kivettek a ketrecéből, a gondozó cserébe kapott valamit, aminek még a gondolatától is kerülgetett a rosszullét.

Ennek a világnak a mocskos pénznemét. Árucikkek voltunk!

Baljóslatú volt továbbá a látvány is, hogy valahányszor kiválasztottak egy lényt, az fülét farkát és minden egyéb csápját maga alá húzta és vonakodott új gazdáitól. Emlékeztem, mikor szüleimmel anno kutyát választottunk a menhelyen, minden eb farkát csóválva és hangosan ugatva várta szerencséjét. Mégha meg is illetődött a jó öreg Buksi ebben a pillanatban, izgatottságát és izgága figyelmét lehetetlen lett volna tagadni. De itt! Ezek itt a kiválasztás után a mészárszéket sejtették. A halálfélelem vagy megbénította, vagy esztelen menekülésre késztette őket.

Később:

Minden lényt elvittek. Még a ronda, tollatlan madár is talált vevőt és a verem, mert már annak éreztem, végleg elcsendesedett. Ismerős ütemével hallottam, ahogy az undorító fegyőr vagyis a gondozó körbejár, olykor kísér egy éppen betévedő magányos érdeklődőt eredménytelenül. Mindegyik rab eltűnt, kivéve egyet, engem. A gondozó elégedett volt a mennyiséggel, amit kapott az eladott szörnyekért. Kristálytisztán hallottam, ahogy dorombolt, de minden alkalommal, amikor elsétált mellettem, csak a fejét vakarta. Valami bosszantotta roppant mód. Olykor belerúgott a ketrecembe pusztán idegből, kimozdítva a kalitkát helyéből, de hamar abbahagyta, mivel nem adtam ki egy hangot sem. Korábban igen is élvezte a lények ketrecének rugdosását, mert azok ijedtükben és tehetetlen dühükben a rácsoknak estek és sivalkodtak. Most egyre türelmetlenebb lett mégis nyitva hagyta a nap elején megnyitott ajtókat. Még mindig éreztem a friss levegő áldásos áramlását. Talán volt valami nyitvatartási idő? Ezért a késleltetés? Ez lehetett a halogatott kivégzésem oka, mint ahogy tartottam tőle?

Ahogy teltek az órák a gondozó egyre unottabb fejének változásán és feszengő

várakozásomon kívül semmi mozgás nem történt, mígnem váratlanul, nyomasztóvá vált a légtér. Ideges lettem és kivert a veríték. A tenyerem nedves lett és a lágyan mozgó levegő

jegesnek hatott az újra fülledt melegben. Pánik kúszott fel a gyomromból és a torkomban lüktetett a pulzusom. Vontatottan néztem körbe a vihar előtti csendben. Nem képzelődtem.

A gondozó hátán égnek állt minden egyes szőrszál, maga a szörny pedig a földre kushadt.

Négykézláb! És nyüszített! Csiga lassan az ajtókig kúszott és szélesre tárta. Halálra volt rémülve! Füleit lesunyta, farkát lábai alá húzta, mint azok a lények, amiket eddig padlóhoz vert. Esküszöm, láttam, ahogy remegett, de ennek látványa nem jelentett megkönnyebbülést számomra. Épp’ úgy be voltam tojva főleg, hogy a látványhoz még hozzá jött az az ösztönös megérzésem, ami eddig sosem hagyott cserben. Az a megérzés, ami a túrám első napjaiban tompán, majd egyre fokozódva jelezte, hogy valami történni fog, míg a robbanást meg nem hallottuk. Abban a pillanatban egyszerre könnyebbültem meg, hogy végre megtörtént és nem velünk bármi is volt az, ugyanakkor enyhe csalódás érzete is vegyült a képbe, mert legalább egy farkasfalka vagy egy medve támadására számítottam. Ki tudja, talán jogosan.

Az a lény, ami most érkezett, bár még nem is láttam, de éreztem, messze veszélyesebb volt, mint amelyekkel az eddigi napokban találkoztam. A gondozó nonstop nyüszített és hátrálva mutatta az utat a ketrecemig. Hallottam az újonnan érkezett lépéseinek mély dobbanását. Valami hatalmas lehetett! Gigászi! Súlyos léptei csontig ható hidegrázást okoztak. Folyamatosan, hangosan szaglászta a levegőt és a tárgyakat maga körül, majd láttam, ahogy feje megjelenik a cellám rácsos ajtaja előtt egy dinamikus mozdulatban.

Hosszú orrnyerge hullámzott az apró rándulásoktól és hegyes fülei radarként jártak fején.

Hatalmas, sárga szemei úgy tűntek, ragyognak a már szegényes fényben. Pupillái kerek formában figyelték a világot, ellenben az eddig látott, hasított, kígyószerű szemekkel. Négy lábon állt és feje, nyaka, vállai kitöltötték ketrecajtóm teljes nyílását, sötétbe borítva a szűkös belteret. Még éppen láttam, hogy szürke bundáját sötét minta borítja és vaskos végtagjai fenyegető karmokban végződtek.

A libabőr egész a koponyámig kúszott gerincem mentén, de nem bírtam levenni róla tekintetem. Egy halk sóhaj hagyta el számat, ahogy először gondoltam e bizarr, szörnyszülöttekkel tömött világ egy lakójára, hogy a belőle áradó riasztó erő egyben lenyűgöző és csodás.

5.- Hova tovább?

A gigászi lény ragyogó szemei kikerekedtek mialatt az arcomba bámult, majd morgott valamit a gondozónak. Amaz magyarázkodásba kezdett, de a gigász nem foglalkozott vele.

Gyors pillantásokkal felmérte ketrecem állapotát, kívülről-belülről, majd ráüvöltött az esdeklő szörnyre. Az egyből befogta és fordult, hogy az első napon látott üvegtartályért nyúljon. A gigász fél szemét rajta tartotta, míg elgondolkodott, majd egy szóval megállította.

A gondozó valamin megdöbbent, mert szája tátva maradt. Értetlen fejjel próbáltam halandzsájukból és minimálisra fogott jelzéseikből felfogni az események folyását, de az ezt követő lépésre nem számítottam. Az új szörny egy bőr szütyőt hajított a gondozó felé, majd felkapott engem. KET-RE-CES-TÜL! Megmarkolta a nehéz fémszerkezetet a hatalmas kezével... vagy mancsával, képtelen voltam eldönteni melyik kategóriába sorolnám, és vállára emelte.

Most először láttam teljes egészében azt a sziklába vájt odút, amiben az elmúlt öt napot töltöttem. Tényleg csak egy raktár volt. Ketrecek, tartályok és mindenféle béklyók sorakoztak egymás mellett kitöltve a rendelkezésre álló teret. Egy raktár élő lények

“tárolására”, egymást kartávolságon kívül tartva, ami olykor csáptávolságot jelentett, és folyton fogságban. Maga a hely meglepő tisztaságnak örvendett, igazolva, hogy valóban egzotikumnak tartották fenn. Első osztályú szarság, mi? Gyűlöletes!

Nem jutott sok időm rá, hogy felfogjam, mennyire is örülhetek, hogy kijutottam. A gigászi lény pillanatok alatt elhagyta a raktár barlangot. Gyorsan haladtunk és nem sok választásom volt, mert vagy a rácsokba kapaszkodok vagy kecsesen pofára esek a sok rázkódástól. A rácsokat választottam. Ez tiporta kevésbé földbe a maradék méltóságomat. Közben magamhoz szorítottam a most már üres vödröt, mert az meg fülsértően kongott, ahogy össze-vissza röpködött. A gigászi fenevad szemével megjegyezte a mozdulatot, de tartotta az elképesztő sebességet.

Az odút elhagyva egyből egy meredek lejtővel körbezárt, keskeny völgyben találtam magam, mintha ceruzával rajzolta volna a tájat egy óvodás és a dombok találkozása egy barlangnak adtak otthont, amit épp elhagytunk. Hegyvidékes és sűrű erdős területen lehettünk, mert a völgyet magunk mögött hagyva is folyamatosan ereszkedtünk, s közben túlméretes gyökereken és kiálló sziklákon vergődtünk át. Illetve a lény könnyedén ugrott fel és le minden óriás akadályon, mintha csak egy délutáni kocogó kört tenne a parkban vagy szöcske lenne az óriás fűszálakon. Pedig nem egyszerűen nagy gyökerekről és akadályozó sziklákról volt szó. Óriási fák nőttek össze fejünk fölött a magasban, mintha minden egyes fa az ismert mamutfenyők legméretesebb példányát tekintené a kistestvérének. Tíz ember sem érte volna át a törzsüket. Alattuk még ez a gigászi szörnyeteg is aprónak és jelentéktelennek tűnt. Számtalan tisztás mellett haladtunk el és még egy tó is az utunkat szegélyezte, ha a szemem nem csalt az esti szürkület utolsó fényes pillanataiban. Gyors folyású folyam következett, majd kisebb patakok, míg végül megálltunk egy fenyőerdő borította domboldalon, ahol a levegőben szálló gyanta ismerős illata egy múló pillanatig felfrissített, de az újabb odú nyílásának látványa kedvemet szegte. Király! Ilyen az én szerencsém!

Csöbörből vödörbe.

A gigász lerakta a nehéz ketrecet és benne engem a talajra, majd behúzott a feketeség mélyére. Pontosan. Mancs-kezével megfogta a rácsokat közvetlen az arcom mellett, és behurcolt, mint holmi zsákmányt maga mögött. Az adrenalinszint újra megugrott ereimben és nagyot nyeltem. Mi jöhet még?

6.- A gigász

Hetedik nap:

Az elmúlt két napot ennek a rejtelmes és veszedelmes fenevadnak az odújában töltöttem.

Vagyis, odúnak néztem először kívülről a fenyegetően sötétedő erdőben, de valójában egy teljesen mértékben modernizált otthon volt, halványan ismerős de leginkább sose látott háztartási gépekkel felszerelve.

Miután behúzott ketrecestül a sötétségbe, automata ajtó kattanását hallottam a hátam mögött, majd kellemes fényű lámpák gyúltak. Hangjuk alapján a régi neoncsövek felizzására következtettem, de a világítótestek a járat felületén csöppet sem bántották a szemem.

Ismeretlen és egyben lenyűgöző gömbökként sorakoztak a plafon egyes pontjain, sordíszt alkotva a fejem felett jelezve az utat. A sziklába vájt folyosót, mintha hatalmas ipari géppel fúrták volna, tökéletes félkört alkotott a plafonon és egyenes alapzatot a lábam alatt, csodálattal vizsgáltam. Ez... egy valóságos föld alatti építmény volt.

A rövid földalatti “előteret” fura szag fedte el. Vegyszer? Aztán egy mélyedés, mint egy széles árok következett keresztben a padlóban, ahol hideg víz folyt. Mint valami belvízelvezető csatorna az út mentén. Csak itt a sötét sziklából eredt a víz és tűnt el az ellenkező oldalon. A fenevad belelépett, megmozgatta lábujjait benne majd a túloldalt kilépve letörölte lábszárig vizes mancsait. Mi?! Csak tiszta lábbal lehetett bemenni? Mi ez a kolosszális hülyeség? Ugye nem? Következőként a ketrecet állította bele a mélyedésbe, hogy annak mocskát vigye tova a tisztító víz. Fogamat szívtam a jeges érzéstől, ahogy hirtelen térdig álltam a folyamban, míg a gigászi fenevad úgy nem döntött elég kosz távozott zsákmányáról.

A következő helység puha anyaggal volt kibélelve alul-felül, ami leginkább vattacukorra emlékeztetett egy vándor vidámpark kínálatából. A gondolat mosolygásra késztetett egy rövid másodperc erejéig. Ahogy beértünk, az előtérben az idegesen csobogó víz hátrahagyott hangja egyszeriben megszűnt létezni. A puhaság a falakon leszigetelt minden külső zajt, de még a gigász lépteinek dübörgését is elnyelte. Talán pont ettől gondoltam, hogy fura egy anyag, no meg attól, hogy a fenevad valahányszor rálépett és a karmaival felhasította a „puff”-ot, a vágásnyom másodpercekkel később már eltűnt! Öngyógyító anyag?! Ebből a mondhatni központi térből további három szoba nyílott, amiknek a belsejébe már nem láttam be. Sötét volt mind, de a bejáratuk szabadon álltak.

Az óriás letett ketrecestül a nappali egy sarkába, így neveztem a puff-fal bélelt termet, ahonnan ráláttam az összes járatra, majd felszívódott a sötét helyiségekben, tüzetesen átvizsgálva valamennyit. Keresett valamit az látszott, de szerencsémre még nem találta meg.

Nem tudtam, mit keresett és azt sem, hogy az nekem bármi jót is jelenthetne adott körülmények között. Mégis mit akarhat? Receptkönyvet keres? Akárhogy is, addig szemügyre vehettem új környezetem, ahol sejtésem szerint a következő napokat kényszerülök tölteni. Egy szögletes terem volt, aminek minden zugát a pamacs borította oly vastagságban, hogy ha elestem volna sem ütöttem volna meg magam. És ha a kintről jövő

zajokat ilyen jól szigetelte, akkor az fordítva is igaz volt. Elnyelné a kiáltásomat, ha éppen felfalnának? Megnyugtató tudat... A szoba mérete pedig... talán egyszerűbben szemléltethetem, ha egy régi, Jane Austin regény díszpompás, bálozó termét vetítem előre, hatalmas, egyenes falakkal, magas mennyezettel, ahol a kristálycsillárok szórják a fényt és ötven ember is képes táncolni egyszerre, kissé lódítva. Egy hatalmas, tágas tér, ahol ez a teremtmény kényelmesen fel tudott állni két lábra is benne, a maga teljes négy-öt méteres magasságával, viszont a regény pompáját leszámítva a képből ugyanis a falakat fikarcnyi dísz sem borította. Csupán könyvespolcokat láttam számomra elérhetetlen magasságban.

Könyvek voltak azok egyáltalán? Néhány ismeretlen gépezet... az egy mikró lett volna?

Kevésbé valószínű.

A fenevad továbbra is ki-be járkált a járatok és a terem közt. Ezúttal jutott elég időm, hogy alaposabban is megfigyelhessem az új fogvatartót. Bár lépteinek dübörgését elnyelte a bizarr padlószőnyeg, lenyűgöző óriási termete, mozgása komoly testtömegről tanúskodott. A beltéri levegő mozgását arcomon éreztem, mikor a fenevad egyik helyiségből a másikba ment. Óriás méret, pipa. Általában négy lábon közlekedett, meglepő könnyedtséggel és félreérthetetlen ragadozói méltósággal, ami állati viselkedést igazolt. Ez is pipa. Mancs-kéz az elülső végtagjain, amire nem nagyon találtam logikus magyarázatot, hiszen egyaránt járt rajta és fogott meg vele dolgokat. A lény fején nagy, citromsárga szemek figyeltek kerek pupillával. Hosszanti, megnyúlt pofa, fekete, csillogó orr, kardszerű bár túlméretes fehér szemfogakkal, amelyek kilátszottak zárt állkapcsából és széles, felálló fülek a fej tetején…

igen. A wikipédia sem írhatná le jobban, hogy is néz ki egy farkas koponyára némi extrával felturbózva. Leszámítva, hogy a lény „arc”kifejezései egyértelműbbek voltak, amiből lehetett arra következtetni, hogy némi plusz arcmozgató izommal is rendelkezett. Ami nem meglepő, hiszen beszélni hallottam ezt a lény korábban azon az érthetetlen nyelven. A testét borító bunda pedig valószínűtlenül hosszú volt, főleg a hátán. De lehet, csak a dússága tévesztett meg.